Кристина Кабони
Пътят на парфюма

Превод от италиански: Ани Томова, 2015

chitanka.info

Щастието не е нищо друго, освен ухание от душите ни.

Коко Шанел

Предисловие

Розово дърво. Сладко, със слаб дъх на плодове и подправки. Това е ароматът на доверието, на спокойствието. Напомня за леката болка от очакването и надеждата.

— Затвори си очите, малката.

— Така ли, бабо?

— Да, Елена. А сега… нали помниш какво съм те учила?

Момиченцето стоеше в полумрака със стиснати очи, опряло ръце на масата. Тънките му пръстчета се спуснаха по повърхността на масата и се хванаха за заобления й ръб. Но това, което усещаше, не беше ароматът на есенциите във флакончетата, подредени по лавиците на стената. Друго усети с много по-голяма сила: нетърпението на баба си, аромата на собствения си страх.

— Хайде! Какво е?

— Опитвам се да разбера.

Старицата сви устни. Ароматът на нейния гняв беше остър; напомняше на последния дим, който изпуска дървото, когато вече почти се е превърнало в пепел. След минута щеше да я удари, а после да си тръгне. Елена знаеше, че трябва да издържи още малко, само още малко.

— Напрегни се, трябва да се съсредоточиш. И си затвори очите, казах!

Плесницата леко разроши косата й. И свърши — като всичко останало. Като лъжите, които казваше баба й, и онези, които Елена казваше на нея.

— Тогава ми кажи какво е.

Беше й омръзнало да чака и сега размахваше под носа й ампула, пълна с някаква есенция. Но не очакваше обикновен отговор, а нещо съвсем друго — нещо, което Елена нямаше никакво намерение да й даде.

— Розмарин, мащерка, вербена.

Още една плесница.

Сълзите изгаряха гърлото й. Но тя не се поддаде. За да се окуражи, започва да си тананика някаква мелодия.

— Не, не. Така няма да намериш Идеалния аромат. Не стой отвън. Влез в него, търси го… Той е част от теб. Трябва да почувстваш онова, което ти подсказва. Да го разбереш, да го заобичаш. Опитай пак, но този път се съсредоточи!

Елена вече не обичаше ароматите. Не искаше да гледа поляните покрай реката, малко след края на селото, където майка й я беше водила като малка. Не искаше да слуша шума на крехките треви, които растат, нито ромоленето на течащата вода. Не искаше да усеща върху себе си погледите на жабите, взиращи се в нея изпод тръстиката.

Притвори отново очи и стисна устни, решена да забрави всичко около себе си. Но в тази черна бездна, в която едва се прокрадваше ивица бледа светлина, изведнъж светна някаква искрица.

— Розмаринът е бял.

Баба й измърмори:

— Да. — В погледа й проблесна надежда. — Защо? Разкажи ми за него!

Елена отвори уста и остави емоциите да я връхлетят, изпълвайки душата и сърцето й.

Сега розмаринът се превърна в цвят. Усети го на върха на езика си, усети го под кожата си, той я разтърси цялата. Бялото се промени, превърна се в червено, а после във виолетово.

Тя уплашено притвори очи.

— Не! Не искам! Не искам!

И изтича навън.

Баба й се вкамени и се загледа след нея. Намръщи се, поклати глава и седна на табуретката. После въздъхна дълбоко и стана да отвори щорите.

Слабата светлина на вечерта нахлу в лабораторията, която принадлежеше на фамилията Росини от над три века.

Лучия отиде до шкафа от масивно дърво, простиращ се от единия до другия край на стената. Извади ключа от джоба на престилката си и го пъхна в ключалката. Щом отвори вратичката, лекият мирис на дивите билки се смеси с аромата на ванилия, с който бе напоена стаята, а малко след това се долови и свеж мирис на цитрусови плодове.

Заобиколена от тази симфония от контрастни миризми, тя погали книгите пред себе си и извади една от тях. Притисна я до гърдите си за миг, седна на масата от полирано дърво, отвори я и започна да я разлиства внимателно. Пръстите й пробягаха по пожълтелите от времето страници, както безброй пъти досега, в търсене на Идеалния аромат.

Лучия сякаш търсеше нещо. Но в подредения почерк не намери нищо, което да й помогне да обясни на внучката си, че ароматът не е нещо, което сам си избираш. Ароматът е пътят. Да го изминеш означава да намериш душата си.

1.

Дъбов мъх. Наситен, всепроникващ, атавистичен. Това е ароматът на постоянството и силата. Прогонва разочарованието, което тежи на душата, когато осъзнаването на грешката се просмуква в илюзорната сигурност. Смекчава носталгията по онова, което е могло да стане, а не е станало.

Ароматът, който се издигаше над Арно, беше сух като мухлясало брашно. Гадеше й се от него, както и от разочароването, което бълбукаше в нея.

Елена Росини скръсти ръце на гърдите си и се отдръпна назад. Реката пред нея течеше бавно — лятото бе горещо, рядко валеше.

— Даже няма звезди — промълви, загледана в небето.

И все пак, от време на време в хладната септемврийска нощ проблясваше малка светлинка, която се отразяваше в хромираната повърхност на любовните катинарчета, преплетени едно върху друго по железния парапета на моста — също като мислите, скупчени една върху друга в главата й.

Тя протегна ръка и докосна един от тези символи, с които влюбените сключваха истински договори до края на вечността, за да спасят чувствата си от разрухата на ежедневието.

Матео избра голям и здрав катинар, щракна го пред нея и изхвърли ключето в реката. После я целуна — Елена все още помнеше вкуса на тази целувка — и я попита дали е съгласна да живеят заедно.

Потрепери.

А сега той вече беше неин бивш приятел… и бивш съдружник.

Притисна по-плътно ръце към гърдите си и тръгна към площад „Микеланджело“, като погледна за последен път купищата любовни надежди. Скоро там щеше да бъде сложено ново катинарче, можеше да се обзаложи. Най-вероятно позлатено, ако познаваше добре бившия си приятел.

Матео и Алесия… Така се казваше новият главен готвач — жената, заела нейното място. Онази, която за известно време бе считала за своя приятелка. Колко наивна е била! За миг ги видя отново заедно. Сгушени един до друг, споделящи неща, които явно никой друг на света не беше в състояние да разбере.

Укоряваше се, че се е държала като пълна глупачка.

Трябвало е да разбере. Матео си изглеждаше все същият; не беше променил отношението си към нея. И точно това я вбесяваше. Беше несправедливо. Той не й бе дал никаква възможност.

Ускори крачка. Искаше да остави зад гърба си сцената, която се бе разкрила пред нея тази сутрин. Но напразно — тя постоянно се връщаше в мисълта й, като кадър от филм.

Елена отиде в малкия ресторант, в който бяха съдружници с Матео. Обикновено по това време той беше в кухнята и подготвяше менюто. Но когато отвори вратата, пред нея се разкри гледка, която я парализира. Хвана се за перилата, защото краката не я държаха.

Алесия и Матео скочиха на крака в опит да се прикрият.

И тримата се взряха един в друг изумени. Тишината се нарушаваше само от тежкото дишане на двамата любовници.

Елена стоеше неподвижно, останала без думи. Опитваше се да проумее сцената, на която бе станала свидетел. После мислите полека-лека започнаха да се избистрят сред бъркотията в главата й.

— Какво правите, по дяволите? — изкрещя тя.

По-късно съжали за тъпия въпрос. Искаше й се да бе реагирала по съвсем друг начин. Отговорът беше очевиден. Тя виждаше прекрасно. А и чуваше прекрасно.

Отначало Матео изглеждаше изненадан, а после се вбеси.

Ако кръвта не се бе отцедила напълно от вените й, отнасяйки със себе си и последната частица чувство за хумор. Елена би се присмяла на тази гротеска. Но остана там, със свити юмруци и блъскащо в гърдите й сърце, обидена и възмутена, в очакване той да каже нещо.

Матео дори не се погрижи да отрече. Нямаше никакви изрази от рода на „Скъпа, не е така, както изглежда“, или „Мога да ти обясня всичко“.

— Какво правиш тук? Нали трябваше да си в Милано? — озъби се той.

Реакцията му я смути: сякаш тя трябваше да се оправдава. Не се чувстваше добре, затова се върна. Но не го бе предупредила.

Беше много разстроена. Възкликна:

— Как можа?

Още едно погрешно изречение.

Мълчание, неудобство, безсилие и накрая гняв. Силата й не беше в думите, а в този момент те сякаш се бяха изпарили. Тогава тя отмести поглед от него, насочвайки го към Алесия, сякаш тя можеше да й обясни очевидното. Искаше й се да я удари с всички сили, да я смачка. Нима не си даваше сметка какво бе направила току-що?

С Матео бяха сгодени вече над две години. Някой ден щяха да се оженят. Всъщност, той не й беше поискал ръката, но нали живееха заедно? Нали Елена беше инвестирала голяма част от спестяванията си в този проклет ресторант?

А сега мечтите й, плановете й… Всичко бе приключило!

— Не се дръж така — няма смисъл. Случват се такива неща…

Точно тогава възмущението й взе връх и вместо да рухне, съкрушена от изневярата, тя усети как я обзема жесток гняв.

Миг след това полетя един тиган, насочен към двойката, която се скри зад масата. Звънът от удара на метала в пода отбеляза края на случката.

Елена си тръгна, обръщайки гръб на онова, което до този момент бе считала за своето бъдеще.

Някой наблизо се изсмя и това я изтръгна от мислите й, изпълнени с горчиво-сладки спомени.

Матео Ферари никога не се бе харесвал на баба й Лучия.

А тя го обожаваше от самото начало. Изпълняваше всичките му желания, без да му противоречи; грижеше се за него… Смяташе, че това е задължение на всяка вярна партньорка. Нищо не биваше да ги разделя — така бе решила. Незначителните и безсмислени връзки не бяха за нея, никога не се бе интересувала от тях. Матео беше човекът, от когото имаше нужда. Искаше да има семейство, обичаше децата. Това за нея беше най-важното. Това беше причината, поради която го бе избрала, и бе направила всичко възможно, за да поддържа отношенията им, без да се оплаква.

Но въпреки това той й бе изневерил.

Точно от това я болеше най-много. Макар че се бе старала и бе дала всичко от себе си, резултатът беше повече от отчайващ. Беше истинска катастрофа.

Тази нощ беше пълно с народ. Хората в центъра на Флоренция се прибираха на зазоряване. Площадите бяха препълнени с артисти, студенти и туристи, които стояха и си говореха под уличните лампи, или в по тъмните ъгълчета, подходящи за други, много по-интимни срещи.

Елена вървеше, потънала в спомените си, заобиколена от ароматите на квартал „Санта Кроче“. Познаваше всяка неравност по пътя, всяко изтъркано от вековете камъче. Очертанията на къщите се редяха пред уморения й поглед. Рекламните надписи на магазините светеха в тъмното. Сякаш нищо не се бе променило. Остана удивена от удоволствието, което изпита, когато видя отново тези места.

Не беше идвала в къщата от цяла година, дори повече. Откакто баба й почина, не бе стъпвала там.

Но все пак това беше светът, с който бе свикнала от малка. Учеше в основното училище, а после в гимназията при монахините на ул. „Дела Колона“, на две крачки от къщата на семейство Росини. От същите тези прозорци гледаше как си играят другите деца.

Но никое от тях не разбираше от парфюми. Никога не бяха виждали дестилатор; не можеха да си представят, че мазнината попива миризмата. Специфичен, абсолютен аромат или смес — това за тях бяха думи, лишени от смисъл.

Но всички имаха майки и бащи.

Първоначално не им обръщаше внимание, но постепенно започна да завижда на подредения им свят. Искаше да стане част от него; искаше да е като тях.

Родителите на нейните съученички винаги бяха много любезни с нея: обсипваха я с подаръци и покани. Нямаше нито един празник, на който тя да не е поканена. Но й се усмихваха само с устни, не и с очи. Изглеждаха разсеяни, сякаш искаха да приключат по-бързо, защото имат друга работа. Занимаваха се с нея по задължение, а после я забравяха.

И тогава разбра.

Горчивият вкус на срама я отдалечи и от онези приятелки, които сякаш не обръщаха внимание на странната къща, в която живееше, и на това, че баба й ходеше на всички училищни тържества и на родителските срещи. Естествено, сред децата имаше и други сираци… Но работата беше там, че тя си имаше майка.

Пропъди с яд този спомен. Вече от години не се сещаше за това. Да се самосъжалява… Само това й липсваше!

Преглътна горчивината и ускори крачка. Вече почти бе стигнала.

Високите каменни стени на големите сгради наоколо сякаш я приветстваха с добре дошла и я утешаваха. Хладният въздух се бе сменил със студен; от паважа се излъчваше остър мирис на влага. Елена го вдиша, в очакване той да се смеси с мириса от реката.

Мирисът на миналото, мирисът на изгубените неща.

Спря пред една масивна врата и пъхна стария ключ в ключалката. Затвори очи за миг и веднага се почувства по-добре.

Беше се върнала.

Но въпреки че това беше единственото смислено нещо, което можеше да направи, нямаше как да превъзмогне дълбокото чувство за поражение. Беше си тръгнала, твърдо решена да промени живота си. А сега отново бе тук — в къщата, която някога бе изоставила, изпълнена с надежди.

Изкачи бързо стълбите, като избягваше да гледа двата тъмни коридора на партера, водещи към някогашната лаборатория и бутика на Лучия Росини. Отиде в банята, взе набързо душ, смени чаршафите и се пъхна в леглото.

Лавандула, бергамот, салвия. Техният аромат се усещаше из цялата къща, всепроникващ като самотата, която стягаше сърцето й. Миг преди да се предаде на умората, й се стори, че една нежна ръка я погали по косата.

На следващата сутрин се събуди много рано, както винаги. За момент остана неподвижна, вперила очи в тавана. Сърцето й биеше силно. Беше оставила щорите вдигнати, затова беше толкова светло. Слънцето огряваше пода и леглото. Но ароматът на къщата си проправи път през вцепенението, което все още я обгръщаше.

Стана, защото не знаеше какво друго да направи. Слезе долу и седна там, където винаги седеше като дете. Погледна полираната дървена маса и осъзна колко е голяма. Намести се на стола с неудобство. А после настана тишина. Мрачна, потискаща тишина.

Бих могла да пусна телевизора, каза си тя. Но нямаше такъв — баба й винаги бе мразила телевизията. Честно казано, и тя не я харесваше особено. Предпочиташе да чете.

Но всичките й книги бяха останали при Матео.

Силна болка избухна в гърдите й. Сега, когато всичко се бе изпарило — мечтите й, плановете й — какво щеше да прави?

Огледа се наоколо, чувствайки се изгубена.

Всичко наоколо й бе до болка познато. Обичаше тези стари, странни вещи. Окачените по стените чинии, съдовете от емайлирана теракота, в които баба й слагаше пастата, мебелите, които беше задължена да лъска. Би трябвало да не се чувства толкова самотна, заобиколена от тези неща. Но все пак имаше усещането, че е куха, изпразнена от съдържание.

Изправи се, изкачи стълбите с наведена глава и влезе право в своята стая. Щеше да се обади на Мони — трябваше да й разкаже всичко. За Матео, този червей, и за Алесия. Чудна двойка. Обзе я желание ги наругае. Тъй като беше сама и нямаше да възмути никого, реши да го направи, и то на глас. Започна тихо, после повиши глас, а накрая вече крещеше. Продължи, докато се почувства смешна, и чак тогава спря.

Седна на леглото и набра номера на Моник. Избърса ядосано сълзите си. Не биваше да плаче — тя щеше да разбере. Приятелката й не обичаше хленчещи хора. Въздъхна, докато броеше позвъняванията.

Откога не се бяха чували с Моник? От месец, помисли си; може би два. Ами, да… Тя беше прекалено заета с ресторанта и с изискванията на Матео.

— Да?

— Мони, ти ли си?

— Съкровище, как си? Знаеш ли, че точно за теб си мислех! Какво правиш?

Елена не отговори, само стискаше мобилния телефон в ръката си. И изведнъж избухна в плач.

2.

Мирта. Вечнозелена, магична, прекрасна. С наситено и силно ухание. Придава увереност на духа, прогонва гнева и омразата. Това е ароматът на спокойствието, самата есенция на душата.

— Парфюмът е емоция — твоето видение, което трябва да превърнеш в аромат.

— Да, бабо.

— Това е нашата работа, детето ми. Нашето задължение, нашата привилегия…

Елена наведе глава. Думите на Лучия отлетяха като крехките листа на жасмина, които отначало клюмват и увяхват, беззащитни на пръв поглед, а после проникват в теб и се оказваш хипнотизиран и безсилен. Не искаше да ги слуша. Не искаше да се изгуби в мечтите, в които те я потапяха; не искаше да ги следва. Сърцето й отново започна да бие силно. А после цветовете нахлуха вътре в нея. Ароматите се превърнаха в небе, изпъстрено със светещи звезди.

Беше лесно да се изгубиш в тях, беше красиво. Караха я да се усмихва, правеха я щастлива.

Реалността вече не съществуваше, нито пък дългът. Вече нищо нямаше значение… само цветовете и ароматът.

— Ароматът е езикът, на който ние говорим, детето ми. Запомни, Елена: ароматът — това е истината. Единственото, което има значение. Не можеш да излъжеш аромата. Ароматът е това, което представляваме. Това сме самите ние, истинската ни същност.

Силно бръмчене навлезе в съня на Елена и тя рязко се събуди. Беше зашеметена. Последните остатъци от съня бързо избягаха. Бавно разпознаваше мястото, където се намираше. Връхлетяха я спомени, които я засипваха неумолимо.

Случи се за един кратък миг. Реалността, в която съществуваха времето и пространството, изчезна. След това отново чу бръмченето на мобилния телефон.

Скочи от леглото и се заплете в чаршафите, увити около краката й. Коленичи на полираните дъски на пода и бръкна в чантата си. Сърцето й биеше до пръсване.

— Къде си, по дяволите? — мърмореше тя, а съдържанието на чантата й се разпиля на пода.

Най-накрая намери телефона. Когато прочете името на екрана, затвори очи, притисна апарата до устните си, а после прие повикването.

— Мони? — Гласът й бе още дрезгав от съня.

— Елена, какво става? Тук съм вече почти цял час. Не мога да повярвам, че си забравила за срещата ни тази сутрин!

— Извинявай… така е, права си. Само че моментът не от най-добрите. — Елена направи пауза и въздъхна. — Слушай, може ли да отложим срещата? Наистина, днес никак не ми се излиза.

— Ако се готвиш за погребение, извикай свещеника. Иде ми да се обадя на майка ми и да й разкажа всичко.

— Недей! Нали ми обеща да не казваш на никого?

— Не помня такова нещо. Сигурно е от въздуха във Флоренция — същият, заради който ти забрави за срещата ни тази сутрин.

Елена поклати глава.

— Ще ми мине, Мони… Просто имам нужда от време.

— Няма да те оставя да тънеш в самосъжаление. Това няма да подобри ситуацията, ни най-малко. А ако излезеш, това може да ти помогне.

Настъпи тишина. Елена направи нов опит:

— Може би друг път…

— Няма начин — отсече Моник. — Тази вечер излитам за Париж, много добре знаеш. Трябваш ми сега, Елена. Беше обещала да ме придружиш. А освен това ще ти се отрази добре. Поне ще престанеш да витаеш като призрак, търсещ гроба си. Направо ме побъркваш! Къде си сега?

— В къщата на баба ми.

— Идеално! Трябват ти двайсет минути, за да стигнеш до гара „Леополда“. Чакам те на входа — каза Моник и затвори.

Елена се обърна към прозореца — през него преминаваше слънчев лъч, който сякаш се разбиваше на хиляди искри.

Мони беше права. Сигурно бе дошъл моментът да започне живота си отново. Беше по-добре да излезе — като стои затворена вътре, нямаше да промени особено нещата.

Не че имаше някакво желание — в никакъв случай. И да намери нова връзка, това нямаше да доведе доникъде; сега го осъзнаваше ясно. Предишната бе съществувала само защото тя бе решила така. Но това, което я опустошаваше, беше фактът, че изведнъж се оказа без нищо. Нямаше никакви планове, амбиции, идеи. Връзката й с Матео беше приключила, бе мъртва и погребана.

Да, реши тя; в края на краищата, да излезе с Моник не беше лоша идея.

Стана и се запъти към банята.

След половин час вече влизаше в двора на старата гара, където се провеждаше „Пити“ — най-известното международно изложение за специална парфюмерия. Отдавна не беше посещавала това място, царството на есенциите.

Моник я посрещна, целуна я три пъти по бузите, като остави отпечатъци от червило, и я повлече навътре. Беше със семпла черна копринена рокля и червени кожени ботуши. Висока и слаба, тя притежаваше екзотична красота. Беше бивш модел — това личеше по гъвкавата й бърза походка. Тенът й беше карамелен; ореол от малки черни къдрици обрамчваше главата й и стигаше до средата на гърба й. Да се каже, че е красива, беше прекалено малко.

Елена погледна джапанките си, дънковата пола и блузката на розови цветя, и поклати унило глава.

— Взех пропуск и за теб — каза Моник.

— „Нарцисус“ — прочете Елена името на картончето.

— Да. Ти си моята асистентка.

Как ли пък не?! Като я погледне, никой не би си помислил, че има нещо общо с „Нарцисус“ — един от най-известните парижки магазини за специална парфюмерия. Моник работеше там от няколко години и беше страшно ентусиазирана. Винаги казваше, че това е най-шикозното място в Париж.

Шикозно — точно така. Това не бе място, където Елена би се чувствала в свои води. Обличаше се простичко и изобщо нямаше изтънчен вид. Въпреки че беше вече на двайсет и шест години, беше слаба като тийнейджърка, а големите й зелени очи се открояваха на светлото лице. Дългата й руса коса подчертаваше още повече бледността й. Най-впечатляващото в нея беше устата: може би малко прекалено голяма, но когато се усмихваше, беше прекрасна.

Никога не се беше грижила особено за външния си вид. Обичаше простото и практично облекло и смяташе, че е постигнала добър компромис със себе си за това.

В този момент обаче определено се чувстваше неловко. Застанали една до друга, двете с Моник бяха напълно противоположни, що се отнася до класа и елегантност. Но приятелката й сякаш не забелязваше това. Вървеше до нея, показваше й различните щандове, засипваше я с въпроси и слушаше внимателно нейните отговори.

Елена се огледа отново и с облекчение забеляза, че и много други хора са облечени непретенциозно. Успокои се, изправи гръб и вдигна високо глава. В края на краищата, важното беше да прави добро впечатление — нали така?

Току-що бяха влезли в централния салон, когато Моник спря рязко, затвори очи, вдиша дълбоко и прошепна:

— Този аромат има душа, Елена. И аз искам да я притежавам. Усещаш ли я?

Естествено, че я усещаше. Всички я усещаха. Гмуркаха се в нея, следваха я. Всеки беше потънал в различен аромат, специфичен за него, който провокираше наследствените му гени и лимбичната му памет. Това бяха пречистени емоции, концентрат от действие и мисъл в едно. Те напомняха миналото по ярък и непосредствен начин, сякаш то не бе засегнато от неумолимия ход на времето.

Моник се придвижваше между различните щандове, разделени с прозрачни стени. Елена я наблюдаваше мълчаливо. Всички аромати наоколо бяха много наситени, всепроникващи. Въпреки нежеланието си, тя се почувства увлечена от тях и започна да ги анализира един по един, опитвайки се да познае от какви съставки са направени. От доста време не се беше опитвала, дори напротив: нарочно избягваше нещата, които бяха част от нейното минало. Но сега желанието да идентифицира тези аромати беше прекалено силно. Реши да задоволи този внезапен интерес. Прехвърли наум съставките, изброи пирамидата от ухания, анализира я, след това я остави настрана и мина на друга. И осъзна, че се усмихва.

Моник спря пред една композиция от рози. Елена се приближи. Не можеше да откъсне поглед от тези розови листенца с невероятни нюанси. Беше открила причината за своето страдание и радост: стоцветните рози на Грас. Когато беше малка, работата на майка й, Сузана, ги бе водила по целия свят. Но френското градче беше останало основна спирка в техните непрестанни търсения. Грас от векове пазеше в себе си самата същност на парфюмерийната традиция.

Елена беше израснала в този град — символ на парфюма, сред лабораториите, в които се дестилират естествени есенции, малките специализирани бутици, създадени преди векове, и големите свръхмодерни заводи, с които Сузана Росини често работеше. Те бяха съвсем различни, но общото между тях беше нежното, или натрапчиво ухание, в зависимост от продукцията в момента. През пролетта градчето се променяше. Изпълваше се с цветове и аромати — всеки от тях означаваше нещо и оставяше у нея неизличима следа.

За нея розите представляваха символ.

Протегна ръка и ги докосна. Бяха точно такива, каквито ги помнеше: с копринени листенца и нежен, но завладяващ аромат.

— Прекрасни са. — В гласа на Моник се долавяше благоговение.

Елена усети, че препуска с бясна скорост към миналото си.

* * *

Беше малко момиченце и пред нея се простираха безкрайните поля със стоцветни рози, заобикалящи Грас. Всичко беше зелено, само розовите пъпки бяха в цвят на слонова кост, в бледо или наситено розово, а някои — почти цикламени. Уханието, което се носеше от цветята, беше толкова силно, че напълно я завладя.

Майка й пусна ръката й и навлезе сама в розовата градина. Спря в средата с поглед, вперен надалеч, и отнесена усмивка. После се появи един мъж и отиде при нея. Двамата се вгледаха един в друг и той докосна лицето й. Сузана го прегърна и се целунаха. Но когато тя най-после се обърна към момиченцето и му направи знак да се приближи, усмивката на мъжа се стопи и той се намръщи.

Елена се изплаши и побягна.

Тогава тя за пръв път видя Морис Видал — човека, който щеше да стане неин втори баща.

— През септември ароматът е различен. По-наситен е и носи със себе си уханието на слънце и море.

— На слънце ли? А как ухае слънцето, Елена?

Тя затвори очи за момент в търсене на точните думи.

— То е безкрайно, топло, меко. Приветливо като гнездо, като бебешка люлка. Промъква се и същевременно оставя най-голяма свобода. Слънцето придружава уханията. Например жасмина: на зазоряване уханието му е по-наситено, различно от това, което ще бъде по обяд. А след залез, когато от слънцето е останал само спомен, цветето излъчва своята истинска душа. Разпознава се безпогрешно.

Моник я наблюдаваше с интерес.

— Това определение е невероятно… От много време не те бях чувала да говориш така за някой аромат.

Сигнал за опасност пробяга по кожата на Елена и тя изведнъж се почувства уязвима. Въображаемото бе взело връх над рационалното. Беше се оставила на спомените и емоциите. Едно е да си играеш с аромата, а съвсем друго е да се оставиш да те превземе: не биваше да го забравя, трябваше да внимава.

— Хайде, Мони, да се махаме оттук — каза тя и бързо тръгна към голямата веранда.

Зави й се свят. Какво ставаше с нея? Възможно ли беше това да е предизвикано от ароматите?

Досега бе успявала да ги държи под контрол… Отдавна се беше се научила да не им обръща внимание; отреждаше им второстепенна роля в живота си. Още от дванайсетгодишна се бе научила да решава как и кога да им позволява да влизат в живота й, да се превръщат във важни фактори. Беше ги обичала, беше се страхувала от тях, а след това ги бе покорила.

Но тази сутрин осъзна, че те са взели превес над нея. Дърпаха я назад, принуждаваха я да си спомни и да види неща, които не искаше. Изпълваха я с емоции. Те бяха думи, които й нашепваха за истинската й същност; бяха идеи, които не искаше да възприеме. Както едно време, когато беше малка и ароматът се вливаше вътре в нея, а тя го възприемаше като свой приятел.

— Добре ли си, Елена? Изглеждаш странно. Да не би все още да мислиш за Матео? — Моник я хвана за ръката.

Елена се опита да се съвземе. Загледа се във високите каменни зидове и погледът й се спря на стоманените греди. Там съжителстваха античното и модерното — необичайна комбинация, която въпреки всичко притежаваше свой собствен чар и характер.

— И престани да зяпаш стените. Няма да те оставя на мира, докато не ми отговориш.

Елена погледна Моник. После поклати глава, разсмя се, закри лицето си с ръце и попита:

— Някога казвали ли са ти, че приличаш на хрътка?

Тя вдигна рамене и отвърна:

— Естествено. — Потупа с пръст долната си устна в знак, че се кани да издаде някаква тайна. — Нарича се характер, скъпа. И така, обясни ми какво те прихваща днес. По-странна си от обикновено.

Една въздишка прогони напрежението, което се бе появило между двете.

— Ароматите… Днес не мога да ги понеса.

Удивена, Моник избухна в смях.

— Шегуваш се, нали?

Но Елена вече не се усмихваше. Очите й бяха насълзени и уморени.

— Слушай — въздъхна Моник. — Имам нужда от твоите умения; всъщност, от носа ти. Трябва да ми помогнеш. Ако се върна в Париж без някой наистина интересен продукт, Жак… Нещата между нас не са като едно време, Елена. Бих искала да го изненадам, да започне да ме уважава.

— Но аз не съм твоят нос, Моник — възкликна тя. Опитваше се да потисне надигащото се гадене.

Приятелката й сви устни.

— Не, ти си много повече от това. Не се ограничаваш с това да усетиш дадена есенция — ти виждаш направо през нея. Ароматът не крие никакви тайни за теб.

— Да не мислиш, че това е предимство? — възкликна с огорчение Елена. Думите се изплъзнаха от устните й, преди да успее да ги оформи или прикрие. Елена не искаше усетът й за аромати да управлява живота й. Той вече бе превзел детството й, и сега тя бе решила, че няма да му позволи да й открадне нищо повече.

Трезво мислене, ето от какво имаше нужда. Трябваше да мисли, да реагира.

В очите на Моник се четеше смесица от отчаяние и примирение.

— Да, вероятно ако беше овчарка, щеше да надушваш лисицата от разстояние. Но ти си създателка на парфюми, и то изключително добра. Познаваш толкова добре парфюмите, че може да ми препоръчаш нещо наистина уникално. Такова съчетание, което да накара шефа ми да се замисли дълбоко и да създаде нови тенденции — нещо, което да добавим към произведеното от „Нарцисус“. Не се шегувам. Наистина имам нужда от теб. Помогни ми!

Елена се огледа. Лекият ветрец зад гърба й носеше със себе си аромата на Флоренция: миришеше на напечени от слънцето керемиди, на мечти, на традиции, на прошепната любов и на надежда.

Примигна, въздъхна и се усмихна.

Никога не бе успявала да й се противопостави. Приятелката й издаваше заповеди още откакто като деца се надбягваха за първи път на село, тичайки с крака, потопени във водата на канала, докато накрая паднаха една върху друга.

Така се запознаха — между туфите дива мента, недалеч от полските работници, които беряха цветя. И си останаха близки.

Моник я заведе у тях. Майка й, египтянката Жасмин, им се скара, после ги изсуши, прегърна ги и накрая на чаша чай от джинджифил с бисквити им обясни какви опасности се крият в каналите. Когато гостуваше при Моник, Елена разбра какво е да имаш истинско семейство. Приятелката й бе осигурила достъп до майчина топлина, до спокойствието, с което Жасмин разполагаше в изобилие. Беше успяла да я накара да се почувства като част от семейството, като нейна сестра.

— Значи ще ми помогнеш?

— Честно казано, не разбирам с какво. Ти знаеш всички стъпки за създаването на един парфюм; имаш някои страхотни постижения.

Моник сви устни.

— Хайде, Елена, и двете знаем, че моите парфюми са обикновени, съвсем посредствени. Най-добрият от тях е що-годе приличен. А ти си като художник, който се инати и се опитва да опише някаква картина с думи. Но накрая всички думи отлитат, и на пръв поглед не ти остава друго, освен да стоиш пред празното платно. А този, който е имал търпението да слуша това, което си му говорила, е запазил в мисълта си образа на тази картина. За мен е същото. Не познавам друг, който да притежава твоите знания и гениалност.

— Хайде, стига! Един гений, който дори не успя да си покрие разходите…

— Недей да споменаваш старата история за магазина на баба си — прекъсна я Моник. — Ти затвори парфюмерията, защото си най-големият инат, който съм виждала. Що се отнася до магазина — ако беше послушала инстинкта си, вместо да прилагаш овехтелите правила на Лучия, нещата щяха да се развият по друг начин, и ти го знаеш. Вече сме говорили по този въпрос. Не разбирам и защо разреши на Матео да се намесва и слушаше неговите глупости. Той може само да ти покаже как да подредиш масата — изсумтя тя. Огледа се наоколо, изнервена и отегчена; после пак погледна приятелката си в очите. — Никога не си имала решаващ глас в управлението на бутика; винаги си се подчинявала на други. Знаеш, че обичам да назовавам нещата с истинските им имена, Елена. Ти си носът, и точка. Парфюмите, които създаде за мен и майка ми, бяха наистина уникални. И все още са такива. А точно това искат хората: специален парфюм.

— Ти знаеш същото, което и аз — отвърна Елена твърдоглаво. — Учили сме едно и също, имаме еднаква подготовка.

Застана пред една метална масичка, на която бяха подредени шишенца с различна големина. Кристалът сякаш оживяваше под студената светлина, която струеше върху ръбестите им форми.

— Така е, но аз не съм израснала в магазин за билки и подправки. Не произхождам от род на парфюмерийни производители. А това е изключително важно.

Да, това бе разликата между тях.

Моник бе имала обикновено детство: с родители, един брат, две сестри, училище, дом, университет, гаджета и накрая работа, която й харесваше. Можеше да избира.

А Елена бе предпочела най-краткия път: да се подчинява. Беше изпълнила всичко, което поиска от нея баба й, в границите на допустимото. Беше учила парфюмерия и се бе трудила прилежно. Но тайно започна да мрази ароматите. И тази нетърпимост я доведе дотам, че да ги включи сред големите си разочарования. Смяташе, че те са отговорни за всичките й проблеми.

— Знаеш ли какви бяха последните думи на баба ми? — Почака за миг, а после, окуражена от мълчанието на приятелката си, продължи: — Следвай пътя, не изоставяй аромата.

— Лучия накрая не беше на себе си — отвърна Моник.

Устните на Елена се разтвориха в едва доловима усмивка.

— Въпреки че нейната болест беше тежка, тя беше с ясен ум до края. Не си и помисляй, че би могла да каже или да направи нещо, което не е в плановете й. Нейното беше мания. Същата, която бе засегнала и други преди нея, включително и майка ми. Винаги са поставяли на първо място аромата, преди всичко останало.

Стисна ръката на приятелката си.

— Затворих магазина, защото исках нормален живот, редовно работно време, мъж, когото да обичам и който да ме обича. А също и деца.

— Едното не изключва другото… От теб зависи да направиш така, че нещата да се развият в правилната посока, нали?

— Не! — Отговорът отекна вътре в нея. Ароматът не беше това! Възможно ли бе дори Моник да не го разбира? Той трябваше да бъде или всичко, или нищо.

И тя го мразеше. Мразеше го, защото не можеше да не го обича.

Най-сетне взе решение.

Ароматът не беше съвместим с живота, който искаше да води заедно с Матео. Затова затвори магазина. Ароматът накрая щеше да я омагьоса, както се бе случило и с другите жени от семейството, и щеше да провали всичките й планове за бъдещето. Страхът я накара да се отдалечи окончателно от него.

— Аз обаче не исках да рискувам — каза тя.

Не искаше да му отстъпва. Не искаше дори да мисли за това.

— Според мен, като се отказа от това, което си, това не те направи щастлива. Елена пребледня.

— Това, което съм ли? — Бавно поклати глава и прошепна: — Не… грешиш.

— Помисли си, Елена… Откакто затвори магазина и отиде да живееш с Матео, била ли си истински щастлива? Отрече се от всичко, което знаеш и което е част от теб, за да гониш някаква мечта, която мислеше, че може да ти донесе удовлетворение. А отиде от едната крайност в другата… Такъв живот ли искаше?

Естествено, че не. Но все пак беше по-добре, отколкото да не прави нищо, нали така?

— Опитах се. Повярвах, че може да стане, и опитах! — възкликна тя.

Моник се взря в нея. Сви устни, а после се усмихна.

— Друго имах предвид, но няма значение. А сега, да оставим тези тъжни разговори и да се съсредоточим върху това, което трябва да направим. Защото ти ще ми помогнеш да намерим парфюма за „Нарцисус“, нали?

— Да, разбира се… — кимна механично тя. Но думите на Моник продължаваха да отекват в нея.

Дали наистина се беше отказала да бъде самата себе си?

3.

Бензоин. Голямото дърво, от което се извлича тъмна смола, носи успокоение, а гъстата, силна балсамова есенция прогонва тревожността и безпокойството. Чрез нея духовната енергия черпи сили и подготвя за медитация.

Първият спомен на Елена беше от ослепителното слънце на Лазурния бряг, а вторият — от безкрайната долина с лавандула. Зелено, синьо, розово, лилаво, бяло и още много цветове… А след това — тъмнината на магазина, където майка й работеше, наведена над масите, покрити с флакони от стъкло и алуминий.

В Прованс майка й работеше през по-голямата част от годината. Там имаха къща. И там Сузана бе открила наново един мъж, първата й любов. Морис Видал.

Там, сред разцъфналите полета, Елена бе научила първите си уроци по парфюмерия: кои билки се събират, кои се оставят за дестилация и кои трябва да се превърнат в точните, от които да се извлече Абсолютът. Венчелистчета с всякакви цветове и размери летяха, носени от мистрала, или падаха на малки водопади от балкона, на който ги съхраняваха. След това берачите ги тъпчеха в големи силози, където можеха да се поберат стотици килограми цветя, и след като се напълнят с венчелистчета, ги затваряха. Тогава започваше обработката, или както го наричаха — „миенето“. При тази процедура се извлича восъчно вещество — концентрат, изключително ароматен. Накрая допълнителното измиване с алкохол го превръща в Абсолют и по този начин го отделя от нечистите примеси.

Всеки етап се бе отпечатал в детското й съзнание, с ясен образ. В нейното самотно съществуване ароматът се бе превърнал в език, чрез който можеше да общува с мълчаливата си майка — тя винаги я вземаше със себе си, но рядко говореше с нея. Елена обичаше да гледа течния парфюм; обожаваше цвета му. Някои съдове бяха съвсем малки, колкото ръката й, а други — толкова големи, че бе нужна помощта на Морис, за да ги преместят.

Той беше висок и силен. Беше собственик на лабораторията и на полетата и обожаваше Сузана Росини. Обичаше я толкова, колкото мразеше нейното дете.

Елена знаеше защо той никога не я поглежда. Тя беше дъщеря на друг.

Не знаеше точно какво означава това, но със сигурност беше нещо лошо, защото караше майка й да плаче.

Веднъж тя се върна вкъщи за закуска и чу майка си да се кара с Морис. Често се случваше и отначало не обърна внимание. Взе си една бисквита и тъкмо се канеше да излезе пак да играе, но реши да вземе една и за Моник.

— Изцяло се е метнала на баща си, нали? Признай, че изобщо не прилича на теб. Не мога дори да я гледам. Как може да искаш да живее с мен? С нас?

Елена спря. Изведнъж стомахът й се сви на топка. Тонът му я порази. Морис говореше тихо, все едно споделяше някаква тайна, но тя го чу много добре.

Върна се. Вратата на спалнята беше отворена. Морис седеше на един стол с наведена глава, заровил ръце в косата си.

— Направих грешка, но нищо не мога да променя. Освен това, когато се върнах с нея, ти каза, че миналото не те интересува и че искаш да започнем заедно отначало. Опитай се да разбереш. Тя е и моя дъщеря.

Да, тя беше нейна дъщеря. Сузана бе промълвила тази дума по странен начин. А защо плачеше? Елена си помисли, че явно тези думи не й харесват, щипят гърлото и очите й.

Морис закри лицето си с ръце, а после изведнъж се изправи.

— Твоя дъщеря! Твоя и на кой друг? Кой е баща й?

— Никой, хиляди пъти съм ти го казвала. Дори не знае за съществуването на детето.

Той поклати глава.

— Не мога да го понеса, Сузана. Знам, че ти обещах, но не мога.

В този момент той я забеляза и извика:

— Какво правиш тук?

Елена се отдръпна, а след това побягна. Поплака съвсем малко и се върна при Моник. Но първо си избърса добре лицето. Приятелката й мразеше хленчещите момиченца. Плачът не служеше за нищо. Моник постоянно й го повтаряше, и беше вярно. Но болката си оставаше там, в гърлото, като буца. Въпреки това й разказа всичко, защото тя я слушаше и я разбираше.

И докато говореше с Моник, разбра, че Морис греши. Тя никога не бе имала баща. Може би трябваше да му го каже, и тогава нещата щяха да се развият по-добре.

Но през следващите дни строгият поглед на този човек я плашеше. Думите засядаха и отказваха да излязат от устата й; оставаха там, заплетени в езика й. Тогава реши да направи рисунка.

Трябваше й цял лист, защото Морис беше много висок, но накрая успя да го събере. И ето ги тримата заедно: Сузана я държеше за ръка, а до тях беше той — не друг баща.

Преди да му я подари, я показа на майка си.

— Прекрасна е, скъпа — каза Сузана.

Много обичаше нейните рисунки, въпреки че все нямаше време да ги разгледа хубаво. Но тази рисунка беше специална и Елена настоя да покаже на майка си всички детайли. Детайлите са важни… винаги повтаряше учителката. Беше нарисувала Сузана с дълга черна коса, стигаща до раменете й, до нея Морис, а тя самата — в средата, между тях… Държеше ги за ръка. Беше с розова рокля — много обичаше този цвят.

Нямаше никакъв друг баща. Той можеше да стане неин баща, ако иска. Що се отнася до приликата, Жасмин я беше уверила, че като порасне, ще заприлича на майка си. А на нейното мнение можеше да се разчита — тя имаше много деца.

Един ден Морис беше много ядосан и Елена реши да му даде рисунката, за да го зарадва. Беше решила да не обръща внимание на мрачното му изражение, което я плашеше. Събра смелост и му връчи листа. Той го взе, без да каже нищо. Хвърли му бърз поглед и насочи вниманието си към нея. Лицето му бе сбръчкано от гняв.

Елена инстинктивно се дръпна назад. Дланите й се изпотиха, стискаше с пръсти ръба на роклята си.

Морис се обърна към Сузана, която приготвяше вечерята, и размаха листа.

— Мислиш, че това ще оправи нещата между нас ли? — попита той тихо, почти шепнешком. — Щастливото семейство… Ти, аз и дъщерята на… на онзи ли? Сега детето ли използваш, за да ме убедиш?

Сузана погледна рисунката и пребледня. После отвърна едва чуто:

— Това е само една рисунка, престани.

— Знаеш много добре какво мисля за това! — Той смачка листа в голямата си ръка, захвърли го в ъгъла и извика: — Защо, по дяволите, не искаш да разбереш?

Хълцането на Елена наруши настаналото между тях мълчание.

Морис се втренчи в малката, сякаш чак сега забеляза какво е направил. После бавно взе листа от пода, приглади го с пръсти и й го подаде.

Но тя поклати глава. Морис го остави на масата, вдигна рамене и изведнъж се разсмя.

Елена и сега си спомняше, въпреки изминалите години, този груб, пресилен смях.

Сузана се намеси и я изпрати да си играе при Моник. Докато излизаше, Елена чу как отново започват да се карат, и затова се затича. Жасмин избърса сълзите й, уверявайки я, че Морис не е разбрал рисунката. Възрастните често правели така, когато не разбират и се страхуват. После я хвана за ръката и я заведе у тях.

Морис вече го нямаше. Очите на Сузана бяха подути и зачервени. Жасмин направи чай и остана до късно при тях. На следващата сутрин Сузана събра багажа им и те заминаха. Цялата пролет ги нямаше, но после се върнаха.

Винаги се връщаха, а Морис беше все там. Тогава за първи път Елена почувства уханието на омразата: студено, както когато няма звезди на небето, валяло е, а вятърът продължава да свири.

Уханието на омразата е страшно.

След няколко месеца Елена навърши осем години. През есента те пак заминаха, а тя остана с баба си във Флоренция.

— Тези ми харесват — каза Елена, прекъсвайки спомените си.

Кристалните шишенца, блестящи под прожекторите, бяха специални, с ръбчета, изпълнени със своеобразен характер.

— Не, прекалено са твърди. Жак иска нещо по-хармонично.

Елена поклати глава.

— Хармонията е субективна и не е на мода. Ако търсиш нещо ново, Мони, трябва да проявиш смелост.

Приятелката й я погледна за момент и се умисли.

— Ти какво би избрала, Елена?

— Аз ли?

— Да, ти! Дали да не се разделим, за да намерим точния парфюм? Ще представим на Жак два варианта за избор. Той е луд по такива неща. Ами, да — решено е. Ще се видим тук след час, а после ще те заведа на обяд. Днес в „Четирите сезона“ има неделна закуска — ще бъде чудесно. Имам кредитна карта от Жак. Ще се отдадем на луда радост и ти ще махнеш от лицето си тази тъжна физиономия. Хайде, хайде… загубила си един любовник, какво толкова. Имаш ли представа колко мъже биха извършили лудости заради теб, само ако поискаш?! — възкликна Моник и размаха пръст. — Цял куп, скъпа.

— Естествено. Как ли пък не.

Въздъхна. Чувстваше се празна. Нямаше сили дори да се ядоса на Моник — а и защо ли? Тактичността не беше сред силните й страни; тя го знаеше много добре. Още от дете винаги казваше това, което мисли, без да се тревожи за последствията.

Изведнъж почувства нужда да остане сама. Моник беше човекът, когото обичаше най-много на света, но в този момент Елена беше прекалено уязвима, чувстваше се разголена. Достатъчен й беше един поглед, една дума, за да се сгромоляса тънкото равновесие, което толкова се стараеше да възстанови.

— Наистина ли искаш да продължим отделно?

Почти не й се вярваше, че ще сключат временно примирие, а вече дори не й се виждаше толкова неизпълнима идеята да се потопи из парфюмите, за да избере някой от тях.

Моник направи гримаса и възкликна:

— Ще се престоря, че не съм чула изпълнения ти с надежда глас. Хайде, давай — каза тя и се разсмя. — Събери си мислите в главата и се опитай да се успокоиш. Но не забравяй, че искам този парфюм. Наистина ми трябва. Бързо, бързо! Ще се видим тук след един час.

Елена успя да докара нещо като усмивка и се обърна.

Беше направила само няколко крачки, когато осъзна, че няма и най-бегла представа какво иска Жак. Знаеше само, че той е собственикът на „Нарцисус“ — магазинът, в който работеше Моник; че произхожда от древно и известно семейство производители на парфюми и че приятелката й е имала с него кратка, но бурна връзка. Най-добрият секс в живота й — така Мони бе описала с няколко думи Жак Монтие.

Обърна се да я потърси сред тълпата. Щандовете, обградени от всички страни от каменни стени, завършващи с греди от стомана и дърво, бяха изпълнени с хора, които внимателно проучваха наситения с аромати въздух. Различните есенции се смесваха, създавайки едно-единствено хармонично цяло, което варираше според разстоянието между различните изложители. Елена търсеше приятелката си, и изведнъж я забеляза до една огромна орхидея, бял фаленопсис. Стоеше пред маса, покрита с кристални шишенца. Тръгна към нея и загледа течността, съдържаща се в луксозните флакончета. Различните им оттенъци варираха от бледорозово до пепелявосиво, а някои стигаха до силно наситения цвят амбра.

— Мони, не ми каза точно какво иска Жак — каза, когато стигна до нея.

Тя се обърна. Пръстите й стискаха едно шишенце с гладка повърхност и ясно изразени ръбове.

— Да, наистина. Но това няма значение — отвърна Моник и отново се концентрира върху малкия кристален шедьовър. — Парфюмът не е за него. Жак иска ново, енергично ухание, което да включи в каталога си и да продава в „Нарцисус“. Иска да създаде нова модна тенденция за динамичните жени в Париж; нещо различно, което да излъчва женственост и хармония.

— Накратко… нищо особено — измърмори Елена и направи гримаса.

Моник се усмихна.

— Ти ще го изненадаш, или по-точно аз. Ще обера всички лаври, щом ти нямаш такова желание.

Елена поклати глава.

— Ако това е някакъв трик, с който да ме накараш да се върна към работата с парфюмите, да знаеш, че не действа.

Но въпреки това, докато вървеше сред различните щандове, разглеждаше ги и усещаше енергията, излъчвана от различните аромати, Елена осъзна, че неудобството, което я обземаше, когато започваше да работи над някоя нова есенция, е изчезнало. Изпитваше чувство за принуда и дълг. А сега в дъното на съзнанието й имаше само малка сенчица на неприязън, от която вече не я болеше, сякаш се бе превърнала в белег от зараснала рана.

Сега у нея се надигаше нещо различно — някаква нужда, която я караше да души, да изпълва дробовете си с тази или онази съставка. Дори и гаденето беше изчезнало. Не знаеше кога и как се бе случило, но изведнъж го нямаше — просто така. В нея бе останало само чувството за необходимост. Внезапно бе станала любопитна. Искаше да почувства аромата, сякаш за пръв път го усеща, сякаш не познаваше целия този свят, който бе станал част от живота й. Тази лудост, която я бе обзела, изглеждаше чак смешна, неуместна… но все пак съществуваше.

Всички сигурни опори в нейния живот бяха изчезнали, заедно с така прилежно изградените й планове. Не й оставаше друго, освен да се остави на инстинкта си да я води.

В този момент Елена се намираше пред щанда на една млада производителка на парфюми, индийка. Слушаше я, застанала настрана. Жената имаше съвсем ясни идеи. Хареса й описанието, което даваше на своите парфюми. В думите й личеше отлично познаване на технологичния процес на добиването им, а простичките изрази грабваха въображението на слушателите.

И сред тези екзотични парфюми тя намери това, което търсеше. Откри цяла експлозия от ухания на цветя: пачули, гардения, жасмин — букет от съставки с мистериозния полъх на карамфил и кориандър. И накрая — на дървесина, която, освен че хармонизираше композицията, я правеше кремообразна. Представи си я върху кожата си и й се стори, че още щом попие в нея, вече излъчва елегантност и изисканост. И разбра, че това е парфюмът.

Не знаеше дали ще се хареса на Жак, но усещаше, че е идеален за всяка жена, която обича своята женственост, а не се отказва и от малко палавост. Този парфюм сякаш й говореше: разказваше й за себе си, за местата, където е бил сътворен, за жените със сарита в тюркоазен, червен и златист цвят, за които е бил създаден, за модерния метрополис, в който се бе превърнал Делхи.

А щом този парфюм можеше да бъде счетен за добър в екзотичната индийска столица, то в Париж той щеше да бъде обожаван. Реши да послуша вътрешния си глас и го купи.

Продължи да се разхожда сред заведенията на гара „Леополда“, с парфюма в чантата си. Когато се видяха с Моник, усети, че не се е чувствала толкова спокойна от много време насам. Разбира се, болката си оставаше вътре в нея. Но когато се качваше в таксито, което щеше да ги закара до „Четирите сезона“, усети в себе си нарастването на някакво чувство на очакване и възбуда.

Освен това беше гладна като вълк.

Много по-късно, когато нощта се бе спуснала над града, Елена проследи с поглед светлинките на самолета, който откарваше приятелката й в Париж. Преди да се разделят, си бяха обещали да се чуят скоро, и този път Елена смяташе да спази обещанието си.

4.

Бергамот. Лек, искрящ; дава енергия, когато всички очаквания вехнат под тежестта на монотонността. Осветява пътя и помага да видим алтернативите.

Замъкът в село Пинти принадлежеше на семейството на Елена от векове. Говореше се, че е бил купен с парите от един специален парфюм — изключителна есенция, тръгнала тайно от Флоренция, за да стигне до Франция, изпълнявайки мисията си блестящо. Той омагьосал една дама, карайки я да се чувства специална, дори уникална. В замяна на това дамата се съгласила да даде ръката си и зестрата си на принцеса, и така поръчителят на парфюма станал изключително богат.

Това се разказваше от човек на човек. Малцината, които познаваха истинските мотиви за това толкова щедро наследство, отдавна бяха умрели.

Но легендата за Идеалния аромат беше оцеляла. Знаеше се, че го е създала Беатриче Росини, родоначалник на семейството. През първата половина на седемнайсети век, когато на френския трон се възкачили две флорентински кралици, тя напуснала града, за да поеме една специална задача. Била изключителна създателка на парфюми. Знатните дами на Флоренция се надпреварвали да станат нейни клиентки. За всяка от тях Беатриче създала уникален парфюм. Благородниците и силните на деня се борели за нейната благосклонност. Всички те искали да се отличават от другите, да имат специално ухание, да притежават парфюм, равен на величието им.

Славата й бе нараснала толкова много, че Беатриче често пътуваше, за да отседне в двора на някой принц, потърсил услугите й. Говореше се още, че по време на едно от тези пътувания тя създала такъв изключителен парфюм, толкова невероятен, че оставал запечатан в спомените и въображението на всеки, имал привилегията да го усети. Веднага завладявал всекиго, бил блестящ като грееща звезда, уравновесен като най-чистата от парфюмните води, семпъл като полъха на вятъра. Нотките в него създавали хармония, която била в състояние да преобърне света, и същевременно уханието било най-деликатно. Бил траен и чувствен. Аромат, напълно различен от всичко създавано до този момент.

Когато се върна във Флоренция с невероятно богатство, Беатриче не разказа на никого за това свое специално творение. Беше се променила. Изглеждаше отнесена и мълчалива. Спря да посещава двора, изостави празненствата и приятелите си. За дълбоко разочарование на своите богати кандидати, се омъжи почти веднага за един младеж от скромен произход и му роди дъщеря, Лаура. В брачния им договор съпругът й бе признал правото й да запази фамилното име на рода си и да го предаде на наследниците си.

Така тя си остана с името Беатриче Росини. Оттогава всички други жени в семейството щяха да наследяват това фамилно име в името на старата и престижна марка.

Едва две години след това тя остана вдовица, но не носеше траур. Не беше нужно, защото и без това единственият цвят, който носеше след връщането си от Франция, беше черният. Сатен, велур, ирландски дантели — тя можеше да си позволи най-доброто, но все в този мрачен цвят.

Никога, пред никого не бе разкрила произхода на богатството си. И не се беше омъжила повторно, въпреки многобройните предложения. Изживя живота си, като създаваше парфюми и приготвяше сапуни и кремове за тези, които искаха нещо специално.

Специално като парфюма, който понякога през дългите летни нощи, единствено в компанията на дъха си, изваждаше от кутията за бижута, скрита в тайника й. Не го помирисваше, нито пък отваряше сребърното флаконче — никога. Само го държеше до сърцето си и това беше единственият момент, в който си позволяваше лукса да плаче.

Идеалният аромат й причиняваше радост и болка.

Една декемврийска нощ, когато прекрасните й черни коси се бяха посребрили и започваше все по-често да се задъхва, разбра, че е дошъл нейният час. Помоли дъщеря си Лаура да й донесе ковчежето. След като отдели настрана бижутата, й показа парфюма. Трябваше да го направи, защото формулата на Идеалния аромат представляваше част от наследството, което щеше да остави на единственото си дете. Преумората и емоцията се оказаха фатални за нея. Беше чакала прекалено дълго и почина в ръцете на Лаура, пред огнището, спомняйки си миналото, говорейки й за своята тайна, но без да й разкаже цялата си история. Беатриче не успя да продиктува формулата на аромата на дъщеря си, но й каза, че го е скрила. Трябваше да го потърси сред нейните книги, сред записките й, сред нещата, които беше обичала най-много. За да го намери, трябваше да следва пътя на аромата.

Но Лаура не можа да намери формулата, нито пък да я възстанови от малкото парфюм, останал във флакончето. Беатриче беше оставила прекалено много формули за реализиране, прекалено много книги за четене, прекалено много болка за преодоляване.

Другите парфюмеристи от фамилията Росини продължиха търсенето си, убедени, че всички рецепти за съставките са преписани точно. Това беше правило номер едно, което научаваха още преди да са узнали дали парфюмът се състои от смесица от цветен, дървесен или животински екстракт, дали са разтворени в спирт или в маслена субстанция. Това беше нещо като договор, като обещание. Всички парфюми се регистрираха и пазеха грижовно.

Всички бяха убедени, че формулата се намира някъде там, в архивите. Но беше все едно да търсиш игла в купа сено.

Как да успеят да открият формулата, която жените от фамилията Росини отдавна търсеха с голяма страст сред хилядите други формули, ревниво пазени в архивите на Беатриче? Коя от тях беше формулата на Идеалния аромат? Трябваше да прегледат цели купища листове, записки, проучвания, размисли, които всяка от тях бе преписвала прилежно. А освен това, разбира се, и дневника й.

Съдбата на тези жени бе силно свързана с това търсене. Всяка от тях бе разширявала познанията си относно парфюмите. Някои от тях бяха изпробвали нови алхимични процеси, бяха предлагали рационализации, бяха се осмелили да изпробват начини, които мнозина биха определели като лудост или ерес. Но всички те знаеха, че скромните познания, с които разполагат, няма да им стигнат, за да намерят онова, което бе отдавна изгубено.

И Лучия Росини, както и предшествениците й, бе посветила цялото си съществуване на търсенето на Идеалния аромат. Години наред те бяха експериментирали безуспешно по всички формули, преписани от документите на Беатриче. Но нито един от тези парфюми не й се струваше достатъчно специален. Основавайки се на собствените си познания и на опита, натрупан от нейните предци, тя бе убедена, че има някакъв начин да усетиш аромата просто като четеш съставките на формулата. Тя самата например можеше да усети резултата от съединяването на две или повече есенции. Но талантът й не беше достатъчен, за да открие Идеалния аромат — формулата със сигурност беше много сложна. Затова нейните надежди се бяха съсредоточили върху дъщеря й, Сузана. Но момичето нямаше никакво намерение да следва Пътя. Беше очаровано от многобройните възможности, които й предлагаха синтетичните субстанции; отричаше традициите и поуките на майка си.

А после се роди Елена.

В един миг от живота си, когато с времето пръстите й бяха загрубели и не можеше да отделя съдовете от есенцията, Лучия реши да предаде познанията си на момичето, което според нея притежаваше качествата и нужната страст, душевна дълбочина и интуиция, за да върне живота на Аромата: внучката й.

И така, тя й предостави всичко.

Тъмните и масивни каменни стени и тухлите, печени във фурните на стария град, се издигаха на цели три етажа. На партера винаги бе имало магазин, лаборатория и вътрешен двор, към който гледаха стаите от горния етаж. На първия етаж бяха кухнята и холът, на втория — спалните. През вековете жилището не се беше променило кой знае колко, дори ароматните растения в ъгъла на градината си бяха същите.

В къщата имаше таен кабинет. Фамилията Росини бяха производители на парфюми, откакто алхимичните процеси бяха естествено продължение на тази професия. Намираше се в мазето и там никой не ходеше от десетилетия.

Домът им беше в чудесно състояние, благодарение на скъпите материали, с които е бил построен: корабни дъски, устояли на бурите и на морския вятър, камъни, издялани в скалата, тухли, печени при адски температури. Той бе станал ням свидетел на раждания и смърт, изключителни открития, радост, сълзи и кръв. И продължаваше да показва своя недосегаем за времето чар, своя характер с лек привкус на загадъчност.

Лучия Росини живееше за парфюмите си; останалото нямаше никакво значение за нея. Един ден бе приела един мъж в леглото си, и това беше най-силната връзка, която бе имала с външния свят. Когато Джузепе Риналди почина, тя отгледа дъщеря им, Сузана научи я на всичко, което знаеше, и й предаде по традиция фамилното име Росини. За нея, както и за всичките й предшественички, то се бе превърнало в символ, във връзка с прародителите й; то представляваше нейната идентичност и дълг.

Но Сузана не се интересуваше от знатното фамилно име, нито от Идеалния аромат. Не споделяше амбициите на майка си. Интересуваха я само парфюмите, и толкова. Искаше да изучи най-авангардните технологии; бяха й омръзнали старческите методи, които Лучия продължаваше да й предлага, и онези прашни хартии. Миналото не я интересуваше; за нея само бъдещето имаше значение. И така, тя замина. Изпращаше картички от Египетска Александрия, от Атина, от Бомбай, а в края на това странстване се установи в Грас, във Франция.

Един ден, много години по-късно, се появи в дома на майка си с едно момиченце и каза:

— Не мога повече да я гледам.

Двете жени се гледаха дълго. После Лучия разтвори широко вратата и за първи път се усмихна на внучката си.

— Заповядай, Елена, влез! Отсега нататък това ще бъде твоят дом.

Но тя се беше хванала за полата на Сузана и я стискаше силно, със затворени очи и сведена глава. Беше в края на ноември, валеше проливен дъжд. Сузана беше с парфюма си от бадеми, виолетки и ириси, който Морис й бе направил като сватбен подарък.

Оттогава Елена намрази завинаги дъжда.

Лучия Росини започна да предава всичките си познания на своята тиха и затворена внучка. Въпреки че детето беше само на осем години, веднага си пролича, че е невероятно схватливо. Имаше страхотно отношение към ароматите, боравеше изкусно с тях, умееше да дозира есенциите до съвършенство. Усещаше ароматите и разказваше за тях.

Лучия Росини за първи път виждаше как надеждите й се реализират. Това дете щеше да открие Идеалния аромат — тя беше сигурна в това! Затова се бе отдала тялом и духом на нейното обучение. Никакви глупави игри, никакво губене на време за нея. Това, че я изпрати на училище при монахините, осигурявайки й най-доброто образование, бе повече от достатъчно.

Освен това Елена не беше като другите деца. Тя беше една надежда — самата надежда.

Посещенията на Сузана при дъщеря й, поне в началото, бяха редовни, а по-късно станаха все по-редки. Накрая напълно секнаха.

Както и интересът на детето към парфюма.

Баба й я разпитваше за причините, които изведнъж доведоха до този абсурден отказ, но детето мълчеше. Впоследствие Лучия разбра. Проблемът беше Сузана, или по-точно… Проблемът беше мъжът, за когото се беше омъжила — онзи Морис Видал, който дори не можеше да понася вида на доведената си дъщеря, като че ли горкото създание беше отговорно за избора, който бе направила майка му.

Лучия започна да вярва в това, което Сузана й беше казала преди години, когато й връчи Елена:

— Това е за нейно добро.

Да… Може би наистина беше добре за детето да стои далече от този човек.

Мъже! Как бе възможно да им се дава такава власт? Това беше нещо, което Лучия не можеше да разбере. Но Сузана винаги бе имала слабост към този Морис, с който се запозна, когато беше студентка… А трябваше да го изгони с ритници от живота си и да се грижи за Елена.

Може би беше дошъл моментът да си поговори с тази безотговорна дъщеря. Но, от друга страна, ако Сузана си вземе Елена, планът, който Лучия имаше за внучката си — търсенето на Идеалния аромат, щеше да пропадне. А малката беше единствената, която можеше да го намери. И тогава Лучия направи своя избор.

— Така е по-добре — каза на момичето, опитвайки се да го успокои. — Нужно е време и умът ти трябва да е свободен, за да можеш да усещаш ароматите в главата си, да ги разбираш. Създаването е много деликатен момент. Нямаш право да се разсейваш нито за минута. Една капка повече, и целият ти труд ще отиде на вятъра — разбираш ли това, дете?

Елена избърса сълзите си и кимна. Но ароматът вече не беше неин приятел. Бе се превърнал в болка и провал.

— Един ден ще разбереш. Това е твоята съдба — каза баба й, галейки я по главата.

На другия ден след заминаването на Моник Елена беше сама вкъщи и чистеше мраморния под на бутика. Търкаше едно упорито петно и мислеше отново за миналото си. Един спомен вземаше превес над другите, и от него тя изпитваше силна болка в гърдите — студена и режеща.

Вече беше пораснала — тъкмо бе навършила дванайсет години — и през онези месеци си бе измислила свой план. Баба й винаги казваше, че ароматът е пътят и истината. И тя беше решила да създаде специален парфюм, само за майка си. Искаше чрез него да й разкаже колко самотна се чувства, колко й липсва това, че не може дори само да я види. Да живее с баба си беше хубаво, но и трудно. Всички тези имена, които трябваше да запомни, и онези неща, които търсеше в книгите… Искаше майка си, и толкова. Един парфюм щеше да й обясни това по-добре от всичко друго. Баба й постоянно й го повтаряше.

— Посланието е в самия аромат.

Елена й беше сложила тубероза — цвете, бяло като дрехите, които Сузана обичаше да носи. Освен това избра влажна зелена гардения, след това добави кожа и дървесина, които омекотяват блясъка и придават плодова сладост. Въпреки това, в състава се усещаше нещо остро. Това бе болката от изоставянето; нейният начин да каже на Сузана, че трябва да я вземе при себе си.

Беше го приготвила грижливо, като внимаваше да спазва всички препоръки на баба си, а след това го наля в кристално шишенце. Коледната ваканция най-после бе дошла и тя със затаен дъх очакваше мига, в който щеше да го подари на майка си.

— За мен ли е? — попита Сузана. — Парфюм? Ти ли го направи, съкровище?

Елена обичаше гласа й — беше тих и нежен, може би защото не го ползваше много. Когато чуваше този мил глас, й ставаше добре. Откакто бе пристигнала снощи, дори Морис беше любезен. Може би този път щяха да я задържат при тях.

— Да, мамо, всичко направих сама.

Тогава Сузана го отвори много внимателно и го помириса. Усмихна се, сложи си малко от него на китката и кимна.

— Станала си много добра, малката. Харесва ми — нежен е, и същевременно показва характер.

Беше й харесал! Сърцето на Елена се разтуптя. Не можеше да мисли за друго. Тогава се приближи до Сузана стъпка по стъпка, сякаш я беше страх, че този чудесен момент може да изчезне. Но Сузана продължаваше да се усмихва и да й говори.

Слънцето, което влизаше през прозорците, огряваше полирания под. Майка й седеше на дивана. Беше сложила флакончето с парфюма в средата на масата и продължаваше да я хвали.

— Оригинална композиция. Не мога да разбера основните съставки… но не ми ги казвай, любов моя, искам да ги отгатна. Гледай ти — моето момиченце да направи цял парфюм за мен! Морис, ела да видиш! Виж какво е направила Елена!

Той се приближи. Усмихваше се, но погледът му беше студен. Взе шишенцето, помириса го и го остави на мястото му.

— Не бива така да я окуражаваш. Има големи грешки — основните съставки си противоречат. А какво да кажем за структурата? Не, Сузана — не правиш услуга на дъщеря си, като й създаваш напразни илюзии. Този парфюм не е добър и ти го знаеш, престани да й се подиграваш!

— Но какво говориш… — промълви Сузана. — Тя е само на дванайсет години!

Тогава Морис се обърна рязко и удари с ръка по масичката. Флаконът се претърколи по лъскавата повърхност и падна на пода. Мирисът му се разпростря из стаята и напои въздуха.

— Няма значение. Възрастта й няма значение. Важна е само истината, която не ти достига смелост да й кажеш. Този парфюм е напълно сбъркан, нищо не струва.

Напрегнатата тишина се изсипа върху тях, разби мечтите на Елена и унищожи надеждите й.

— Няма нужда да крещиш — каза Сузана. Наведе се, вдигна флакона и се обърна към Елена:

— Композицията се разваля, когато се добавят толкова силни съставки, но това е често срещана грешка при начинаещите. Помни много добре пирамидата на уханията и семействата. Освен смелост трябват и познания, които ти все още нямаш. Но все пак ти благодаря. Направила си ми много мил подарък.

Елена излезе от хола и се затвори в стаята си. На другия ден отиде при Моник, а Сузана одобри решението й и пренесе багажа й там.

Години по-късно тя разбра какво не беше наред с този парфюм — имаше прекалено много болка.

Виждаше майка си все по-малко, и то само на важните празници. От този момент нататък техните отношения станаха съвсем формални. За щастие, Морис все си намираше занимания през кратките периоди, които Елена прекарваше в Грас, а тя си търсеше хиляди оправдания, за да се премести в дома на Моник.

Беше на седемнайсет години, когато в лабораторията, в която работеха Сузана и Морис, изтичане на газ предизвика малка експлозия. Майка й почти бе стигнала до вратата, когато извилият се пламък я застави да се върне към прозореца. Пожарът се разнесе за няколко секунди, подхранван от силно запалимите течности в помещението. Когато Морис успя да се добере до пожарогасителя, пожарът вече бе неудържим. Лабораторията беше напълно превзета от дима. Тогава той взе съпругата си на ръце и се хвърли през прозореца. При този инцидент получи изгаряния по лицето и сериозни травми на гръбначния стълб.

Елена въздъхна и си избърса очите. Как е възможно напоследък постоянно да си спомня миналото? Притеснението за бъдещето започваше наистина да й тежи.

Тази сутрин мислите й блуждаеха като в капан и тя се сблъскваше все с един и същ въпрос: какво, по дяволите, да прави сега?

Не се замисляше за дълбоки неща като смисъла на живота. Не бе стигнала чак дотам — нейното притеснение беше свързано по-скоро с непосредственото ежедневие.

Стана и се огледа. Стените на бутика бяха високи и едноцветни, в пълен контраст с изрисувания таван, покрит с изобилие от цветя — приличаше на поляна, обърната с главата надолу.

Цветовете бяха поизбелели — червенината на маковете се бе превърнала в бледо цикламено, алените рози бяха придобили меки, пастелни тонове и едва се виждаха, да не говорим за малките пукнатини по краищата на венчелистчетата. Сините ириси и виолетовите анемонии бяха станали свидетели на неспирния бяг на времето. Баба й никога не бе позволявала на Управлението по изящни изкуства да се намесва.

— Ще се промени ароматът. Не го ли разбирате? — възкликна тя веднъж, изнервена от настояването на общинския служител да включи замъка сред паметниците на културата, подлежащи на реставриране.

Това беше вярно. Хармонията в ароматите, които оживяваха тази стая, щеше да се загуби завинаги. Модерните бои щяха да върнат на рисунките тяхната първоначална красота, като истинска наслада за очите. Но какво щеше да се случи с аромата в тази стая, след като веднъж се наруши? Масичката с масивни крака от кедрово дърво, нежните инкрустирани бюфети, в които се пазеха есенциите, витрината с подвързаните с кожа книги, венецианският гардероб, където държаха приборите, открай време бяха част от това място. Всеки отделен предмет носеше със себе си специфична миризма, и нищо не биваше да се променя.

Но в тази обширна стая с мраморен под имаше и друго. Елена го потърси с поглед и го намери — стоеше си там, с неизменното си присъствие. Беше в най-далечния ъгъл на стаята. Тя отиде до него и го докосна с пръсти. Рамката на паравана беше олющена; коприната, която го покриваше, беше избледняла. Но общо взето, беше в добро състояние — може би само малко прашен. Беше висок колкото вратата и при отваряне ограждаше закрито кътче. Беше стар, много стар. Говореше се, че е на същата възраст като къщата и че е принадлежал на самата Беатриче Росини. Но легендите, свързани с нейната прародителка, бяха толкова много, че не можеше да ги запомни всичките. А и Елена не се интересуваше от произхода на паравана. Обичаше чувството на топлина и уединение, които създаваше, когато беше отворен, и мириса, който се долавяше от коприната. В миналото служел като сепаре за отделяне на клиентите, които не искали да се знае тяхната самоличност. А от време на време, когато й ставаше непоносимо тежко, или пък беше направила някоя пакост, тя го използваше за убежище, където да се скрие.

Елена усети, че започва да вдишва внимателно мириса му, и с изненада откри, че от него се излъчва някакво ухание, като от истински парфюм, с който параванът е бил окъпан. А може би наистина се е случило така. В къщата имаше и други антични мебели, с които нейните прародителки са си правили експерименти, с цел да съхранят трайността на ароматите. В махагоновото сандъче на баба й, в нейната спалня, имаше няколко чифта ръкавици от испанска кожа, които все още леко миришеха на парфюм. Освен това имаше и чифт домашни пантофи, които ухаеха на есенция от българска роза. И няколко топа хартия, още неразпечатани, всяка със специфичен мирис.

Но сред всички тези странни предмети най-любимият й си оставаше старият параван. Имаше и други неща, които я удивляваха — например усещането за комфорт и благоденствие. Чувстваше, че се е върнала вкъщи, и не можеше да си го обясни.

Никога не бе смятала тази къща за своя. В нея нямаше кътче, където тя да се чувства на мястото си. Жасмин се държеше прекрасно с нея. В нейната къща Елена усещаше любов и беше щастлива, но съзнаваше ясно, че не я притежава. А тази стара къща си беше къщата на баба й, не нейната. Беше се върнала в нея просто защото търсеше убежище след раздялата с Матео, но не отиде там с удоволствие.

А сега чувството за топлина, което бе изпитала първата нощ тук, се бе повторило.

Знаеше, че рано или късно трябва да се справи със себе си и с тези усещания. Но това не бе подходящият момент.

Матео й донесе нещата. Пет кашона, струпани в средата на антрето, които й напомняха за изживяната заедно година и безкрайния брой глупави мечти, които, както изглежда, са били винаги и само нейни.

В края на краищата, точно в това беше въпросът. Тя упорито и сляпо бе влагала в отношенията им очакванията си за всички свои нужди и желания. И на всичко отгоре бе очаквала, че тази връзка ще просъществува.

— Направила си погрешна преценка, съкровище. Забравила си най-важното нещо, на което трябва да държи една жена — каза й Жасмин по телефона.

— С Мони ли си говорила? — попита Елена, след като се остави да я утешава жената, която от години бе заела мястото на майка й.

— Да, тя не може да пази тайна, не й се сърди.

— Знаеш, че няма.

— Дори ако ти кажа, че се радвам, че този идиот излезе от живота ти?

Елена се усмихна през сълзи.

— Не, маман.

Щастливата въздишка на Жасмин я накара пак да се разплаче.

— И сега какво? — попита тя с подсмърчане.

— Не може да залагаш всичко само на един кон, малката. Трябва да имаш различни варианти. Хората го наричат план Б. Трябва да имаш план Б, Елена — една жена винаги трябва да има резервен план.

— А ако нямам дори план А?

— Глупости. Имаш хубава къща — ценна, пълна с невероятни предмети. Имаш си професия. Независимо дали ти харесва или не, но ти си специалист парфюмер: можеш да създаваш парфюми, можеш да ги разпознаваш. А ако не искаш да ги правиш, винаги може да започнеш да ги продаваш като Моник, нали? Освен това, малката, ти имаш семейство, което те обича.

Сълзите й пак потекоха, но този път Елена успя да ги прикрие.

Жасмин отново въздъхна.

— Не съм те виждала да плачеш дори когато беше дете. Сигурна ли си, че се чувстваш добре? Защо не дойдеш при нас в Грас за няколко дни? Ще ти се отрази добре да смениш обстановката.

Елена избърса лицето си и въздъхна.

— Знаеш, че не мога.

— Защо? След инцидента Морис не излиза вече от къщи; дори няма да го видиш. Що се отнася до майка ти… няма да е зле да се видите. Знаеш, че в края на краищата Сузана ще ти се зарадва.

Буцата в гърлото на Елена се увеличи.

— Наистина ли мислиш така? Аз не съм толкова сигурна — никога не идва да ме види.

— Така е, но ти знаеш защо. Чувства се отговорна за случилото се с Морис и не иска да го оставя сам в това състояние.

— Това е абсурдно — тя няма никаква вина. Става дума за нещастен случай, може да се случи на всеки — прошепна Елена.

— Но се случи на нея. Както и да е — Морис пострада сериозно, докато я спасяваше, и тя никога няма да забрави това.

Тишината, изпълнена с техните мисли, се надвеси над тях. После Жасмин въздъхна.

— Не я оправдавам за това, което ти причини — нека да е ясно. Но мисля, че трябва да си по-снизходителна. Време е да загърбиш своята неприязън. Сузана направи грешен избор и плати скъпо за това. Но въпреки това си остава твоя майка.

Да, така беше. Но сега тя не се интересуваше от това. От много години Сузана вече не беше част от живота й. В един миг тя просто престана да се надява, че майка й ще я заобича.

Въпреки че думите на Жасмин бяха разумни, тя нямаше никакво намерение да мисли за Морис и за майка си. Не искаше да се занимава с това, а и не ставаше въпрос само за тях. В този момент в главата й нахлу поток от мисли. Сърцето я болеше, емоциите я смазваха, завличайки я във водовъртеж от чувства, от които нямаше как да избяга.

— Ще си помисля — каза накрая и затвори.

5.

Лавандула. Нейният сложен аромат съблазнява и омагьосва. Освежава и пречиства духа, прогонва умората, страха и тревогата.

Денем Париж бе богат, извънредно очарователен. Но през нощта градът разкриваше истинската си душа. Моник винаги бе вярвала в това. Докато прелиташе над града, гледайки светлините на високите сгради, Айфеловата кула и дългите златни ленти на осветените булеварди, които разделяха елегантните квартали, тя си помисли, че целият този град е изграден върху показността. Светлините там долу, които блестяха като диаманти, всъщност бяха фаровете на хилядите коли, които фучаха по улиците на града — но погледнати отгоре, приличаха на скъпоценни камъни.

Жак й беше изпратил съобщение, че не може да дойде да я вземе от летището. Внезапно възникнало нещо важно, което объркало плановете му, но щял да изпрати кола да я вземе.

Моник въздъхна. Напоследък все нещо възникваше, все имаше нещо по-важно за вършене.

Продължи да гледа игривото блещукане на града и отпъди твърдо самосъжалението, което се опитваше да се прокрадне някъде в душата й. Пилотът съобщи, че всеки момент ще кацнат. Леко промененият от уредбата глас прикани всички да затегнат коланите си до отварянето на вратите, даде последни наставления преди кацане и завърши набързо с „Добре дошли в Париж“. Когато колесниците докоснаха земята, около нея се чу бурно ръкопляскане. Моник разкопча предпазния колан, взе чантата си и се нареди на опашката за слизане.

— Събуди се, mon amour[1]. Така ли иначе, няма да те оставя да спиш.

Моник отвори очи и се дръпна рязко. Пръстите на Жак все още бяха върху нея.

— Веднага си махни ръката!

Той се усмихна, стана от леглото и си оправи вратовръзката. Изражението му беше невъзмутимо.

— Нервна ли си, скъпа?

Тя сложи ръце на лицето си, а после ги сви в юмруци, за да спре треперенето им.

— Какво правиш в дома ми?

Жак отново се усмихна. Идеално пригладената му назад коса, черните му дълбоки очи и изражението му придаваха вид на самоуверен мъж, който знае, че светът е в краката му. Стоеше в средата на малкия апартамент на Моник, сякаш е господарят на вселената. Беше амбициозен, целенасочен, всичко трябваше да се случва според неговите планове.

Господи, колко беше хубав! Моник трябваше да си наложи да стои далеч от него. Стисна чаршафите, уви се с тях, все едно са спасителен пояс. Желанието да го помоли да продължи това, което беше започнал, беше почти непреодолимо.

— Исках да ми простиш. Не бях много любезен с теб — отвърна той, докато си разкопчаваше ризата.

— Уникален евфемизъм — измърмори Моник.

Жак се усмихна, отиде до прозореца и дръпна пердетата. Слънцето превзе стаята. Моник закри лицето си с ръце, но почти веднага привикна към светлината.

— Как беше във Флоренция?

— Античен, прекрасен, декадентски град.

— Да, очарователен е. Следващия път и аз ще дойда с теб — каза той, сякаш наистина го мислеше.

Но имаше нещо, което Моник бе научила от тяхната връзка. Жак казваше много неща. Думи, изречения и обещания, които редовно забравяше. Те бяха само украшения за него: като дрехите и бижутата, като изтънчения му вкус. Нямаше нищо истинско в тях, сякаш трябваше да се подразбира обратното на това, което казва. Понякога Моник си мислеше, че той прилича на магьосник, на фокусник, боравещ с чувства.

Жак отново се загледа в нея. Очите му бяха измамни, и същевременно омагьосващи и очарователни. Беше толкова лесно да му повярваш, помисли си Моник; да си създадеш илюзията, че действително си важна за него. Беше прекалено любезен, прекалено хубав — всичко в него беше прекалено.

Намръщи се и си пое дълбоко дъх. Стана от леглото, без да забележи възхитения му поглед. Докато вървеше към гардероба, се престори, че не вижда хищническото изражение, което го правеше неустоим. Желанието, което изпитваше към него, вибрираше вътре в нея. За миг се изкуши да му повярва. Може би наистина му бе липсвала; може би искаше да се извини за това, че се бе държал като най-долно копеле.

Погледът, който хвърли към масичката в хола, я върна към действителността. Двата пакета, които бе донесла със себе си от Флоренция, бяха отворени. Една хартиена лента, mouillette[2], беше поставена до парфюма, избран от Елена; друга лежеше смачкана на пода. Надеждата й избледня, докато накрая съвсем изчезна, отстъпвайки място на стаеното осъзнаване.

— Не можа ли да почакаш до утре? — попита го, опитвайки се да прикрие раздразнението си.

— Защо? Какво щеше да се промени? Ти си намерила това, което търсех. Облечи се, ще излезем. Искам да празнуваме. Парфюмът, който си избрала, е най-добрият. Ти си гений.

Моник го остави да я настигне. Елена беше геният. Тъкмо се канеше да му го каже, и той я притегли към себе си. Думите замряха на устата й. Жак я прегърна, ръцете му се плъзнаха по тялото й.

Тя затвори очи, усещайки допира на топлото му тяло. Той вещо я галеше. Силната топлина я накара да изстене. Жак притисна устни към шията й. Моник въздъхна.

— Аз не съм твоят гений.

Можеше да го излъже, знаеше го. Елена нямаше да се засегне — тя и без това не се интересуваше от парфюмите. Но какъв смисъл имаше, щом знае, че тези възхитени погледи, уважението, което Жак изпитва към нея, са плод на една измама? Тя вземаше това, което се падаше по право на Елена, и само на нея.

Нямаше никакво значение. В този момент осъзна, че нищо не я интересува. Искаше го, желаеше го. Трябваше й съвсем малко, за да го доближи отново до себе си. Достатъчно беше да излъже.

Тогава всичко й стана ясно. Въпреки добрите си намерения, тя бе готова на всичко за него.

Жак настръхна и прошепна до кожата й, хапейки я нежно:

— Глупости.

Той беше най-добрият. Никой друг не можеше да я разтопи и разгорещи като него. Раят, или по-точно магията на ада, бяха нищо в сравнение с това, което Жак можеше да прави.

— А ако това е истина? Ако съм помолила някой друг да намери парфюма вместо мен?

Почти веднага съжали за тези думи. Можеше да замълчи, и той щеше да се люби с нея. Когато Жак се отдръпна назад, тя разбра, че съмнението се е прокраднало у него. Под пластовете от илюзии, надежди и лъжи се размърда нещо, което носеше горчивия вкус на срама. Дожаля й за самата себе си. Наистина ли бе стигнала дотам, че да лъже, за да задържи Жак? Що за човек беше станала?

Наведе глава. Опита се да събере парченцата гордост, или поне това, което беше останало от нея. Въздъхна и нежният, сладък и всепроникващ аромат на сива амбра отново я облъхна. Но този път тя не почувства трепет, не видя морето и слънцето. С рязко движение събра косата си в конска опашка. Не го погледна в лицето. Отправи се към банята, стискайки зъби.

— Когато излезеш, остави ключа на масичката до вратата. Ако още веднъж те видя вкъщи, без да си ме предупредил, ще извикам полицията!

Затвори вратата зад себе си, без да изчака отговора на Жак.

Трябваше й малко време, но когато излезе от банята, пак беше спокойна.

Нямаше нужда да проверява — знаеше, че Жак вече не е в къщата. Усещаше, че го няма.

Изчака гневът, който бе насъбрала в себе си, да излезе на повърхността, и го приветства с радост, за да изгони Жак заедно с неговите глупави уловки от жалката част на душата си, където все още хранеше мечта.

— Върви по дяволите! — извика тя. После видя бележката, която той й бе оставил на леглото.

Смачка я и я хвърли на паркета.

— Друг път ще ти се обадя.

Беше готова да се хване на бас, че е взел и двата парфюма. Жак винаги си оставяше отворени вратички. Есенцията от индийския производител, който бе избрала Елена, беше това, което той търсеше. Но и другият, който бе избрала тя, беше добър вариант. Като специалист парфюмер беше достатъчно опитна, за да знае стойността си.

Обзавеждането около нея, избрано с минималистичен вкус, с приглушени цветове, бе в контраст с изтънчеността на дрехите, които държеше в стария гардероб от розово дърво. Избра зелена копринена рокля, която комбинира с лилав пуловер. Сложи си лек грим и прибра косата си. Трябваше да се подстриже късо, но все не се решаваше. По това си приличаха с Елена. И двете бяха дълбоко привързани към нещата, свързани с миналото им.

Щеше да й се обади, да й разкаже за Жак, да й каже, че нейната невероятна интуиция е свършила работа. Независимо дали й харесваше или не. Елена имаше нюх. И винаги го бе имала. Дори нещо повече — тя можеше да изтръгне емоцията от ароматите и да ги разкаже. За Елена обонянието беше като зрението за целия останал свят. А фактът, че не искаше да си го признае, че отхвърляше този невероятен дар, беше друг въпрос.

Въздъхна, огледа се в огледалото и си взе чантата. В едно от отделенията беше пъхнала визитна картичка от твърда хартия с цвят на слонова кост, прекрасно ароматизирана. Беше сигурна, че е с мускус и сандалово дърво. Но по-надълбоко Моник усещаше друга нотка, може би дърво. Помисли малко, опитвайки се да я идентифицира. Не че беше толкова важно… После изостави това занимание и се ограничи само с вдишването на аромата, тази очарователна смес.

Ален Льо Нотр от „Мезон ла Фужери“ беше изискан и елегантен човек, който й бе направил добра оферта. Може би беше дошъл моментът, в който трябваше да си смени работата.

[1] Любов моя (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Хартия за изпитване на парфюми (фр.). — Б.пр. ↑

6.

Смирна. По-земна и по-конкретна от тамяна, тя представлява връзката между духа и реалността. Силна, уравновесена, в нея няма никаква несигурност. Това е ароматът на постоянството и на прозрачността на чувствата.

Редицата дървета започваше от едната страна на улицата и продължаваше почти докъдето поглед стига, за да спре внезапно и да започне от обратната страна. Дърветата на площад „Луи-Лепин“ следваха линията на сградите. А малко по-нататък, до пазара за цветя, бяха разрошени, сякаш протестираха.

Кайен Мак Лиън вървеше бързо към магазина, в който щеше да намери розите, с потънали в джобовете ръце. Гъстата му коса, залепнала за челото от дъжда, падаше тежко върху изсеченото лице. От дълбоките му, студени сини очи тръгваха тънки бръчки, но те не бяха нищо в сравнение с дълбокия неправилен белег, който пресичаше бузата му — достатъчен, за да притесни всеки, който го вижда за първи път.

Зави надясно, без да обръща внимание на лилиумите, които миришеха на карамелени бонбони, и на току-що разцъфналите лалета и фрезии. Обърна се да погледне кошовете, пълни със странна комбинация от цветя, и се намръщи. В един от тях, точно в средата, имаше букет рози в електриковосиньо.

— Добър ден, Кайл, как си?

Човекът на средна възраст избърса ръцете си в изцапаната с пръст престилка. Привидното му спокойствие се опровергаваше от острия поглед на светлосините му очи.

Кайл пренебрегна сърдечния поздрав и му показа сините рози.

— Наистина ли има хора, които купуват онези… неща?

Другият се почеса по челото.

— Имам и зелени, и златисти — искаш ли да ги видиш?

— Шегуваш се, нали?

Продавачът вдигна рамене.

— Не са толкова лоши.

Кайл дори не отговори, само му хвърли студен поглед. После отмести очи, сякаш дори не можеше да понася вида на тези цветя.

— Лилиан е на същото място, нали?

Гласът му беше дълбок, с лек шотландски акцент; тонът му издаваше нетърпение.

Ламберт кимна.

— Да, от другата страна на пазара — близо до щанда на Лиуз, с хибискусите.

Кайл му благодари, кимна, хвърли последен презрителен поглед на цветята и продължи пътя си. Ламберт го последва и поклати глава.

— Розите следват модата, като всичко останало на този свят. Ако клиентите искат сини рози, аз ще направя такива. Искат зелени? Нека да са зелени — измърмори той и се върна на мястото си. Загледа се в клюмналите цветя и изрече с метална нотка в гласа, която караше хората да потръпват: — Неслучайно ви мрази. — Само след минута се усмихна ослепително на една госпожа, която носеше саксия с петниста лилава петуния.

Кайл бе стигнал края на сградата, в която се помещаваше пазарът, когато забеляза продавачите на рози. Проучи внимателно поувехналите цветя, които се крепяха на бодливите стъбла. Отдалеч изобщо не се различаваха от големите пъпки на божурите. Дори цветните нюанси, от най-ярки до най-бледи, можеха да ги приравнят с розите. Но на по-задълбочения наблюдател нямаше да убегне деликатната и малко увехнала нежност на цветята с чашковидна форма, с леко разтворени цветове, безжизнено наредени един върху друг. Това бяха рози „Клер Остин“. Не можеха да се объркат с други: лекият мирис на мирта се смесваше с този на тъжник, прибавяйки сила и характер към сладостта им.

Кайл ги погледна, после се наведе и допря лице до цветето. Нямаше смисъл да го прави. Ароматът се разпростираше наоколо, ясен и деликатен. Но имаше нещо изключително чувствено в деликатния допир на перленобелите листенца до кожата. И Кайл искаше да го усети. Не го интересуваше, че изглежда странно в очите на минувачите.

— Здравей, Кайл. — Една млада жена се приближи до него.

Той се изправи бавно и грациозно и попита без предисловие:

— Взе ли пакета ми?

Лилиан го погледна, а после примирено поклати глава.

— Да, добре съм, благодаря. Ти също изглеждаш отлично — отвърна тя рязко, заобиколи тезгяха и се появи отново с една кафява кутия. Беше със синя рокля без ръкави с широко квадратно деколте, което предизвикваше погледи и комплименти от страна на клиентите й. Знаеше, че Кайл ще дойде да вземе пакета, и въпреки студа не съжаляваше, че се е облякла така. Щеше да облече и бански, ако това би помогнало той да я забележи.

Кайл обаче не обърна внимание на външния й вид. Взе пакета, подаде й банкнота от сто евро и махна с ръка.

— Задръж рестото. Ще ми трябва още материал другата седмица.

Тя кимна.

— Мога ли да направя още нещо за теб? — попита, но това не беше въпрос.

— Не, ще се видим следващата събота — отвърна той.

Лилиан сви устни, преглъщайки разочарованието си.

Ален Льо Нотр. Само името му всяваше страх.

Моник приглади роклята си. Седнала на неудобната старинна табуретка, наблюдаваше с неприязън писалището, останало от някоя френска владетелка, а сега — собственост на завеждащия отдел „Човешки ресурси“ на „Мезон“. Инкрустации, фризове, седеф и розово дърво. Защо ли хората държаха да парадират с властта си по този начин?

Стана и отиде до прозореца. Париж дремеше под слабия дъждец, който правеше деня сив. Само някои смели туристи се носеха с цветните си дъждобрани, измислени, за да опазят фотоапаратите от последно поколение. Моник се загледа в големите капки, които пръскаха стъклото. Стомахът й бе свит от притеснение. Ами ако Льо Нотр се откаже от предложението си? Какво щеше да прави тогава?

Поклати глава. Трябваше да престане да мисли за последиците от нещо, което още не се беше случило. Ставаше като майка си! Чудеше се дали Елена в края на краищата не е приела поканата й. Не че тя не беше съгласна. Елена не биваше да се потапя в миналото. Трябваше да се развлича, да бъде сред хора. И най-вече, да признае истинската си същност. Щом приеме таланта си, щеше да стане един от най-известните носове в света… Само че Елена мразеше да се намира в центъра на вниманието.

Тази, която имаше нужда от светлината на прожекторите, беше тя. Колко я биваше да решава проблемите на другите… Жалко, че в решаването на своите бе пълна катастрофа.

Въздъхна отново и пак приглади полата си. След това чу отварянето на вратата зад гърба си.

— Господин Льо Нотр — каза тя и се обърна.

— За мен е удоволствие да ви видя отново, госпожице.

Очите на Ален бяха в студената тоналност на сивото, но в този момент се смееха. Вероятно бе около четиресетгодишен, но сухата му и атлетична фигура разкриваше системни грижи, и това го включваше в категорията мъже на неопределена възраст, които все още можеха да манипулират реалността в своя полза. Беше висок, елегантен и изискан.

Бенджамин, бергамот, ветивер, сандалово дърво и смес от кедър и бобова тонка.

Моник не знаеше откъде й хрумна, но парфюмът на този мъж… Тя го познаваше. Беше едно от нейните творения. Нищо особено — всеки парфюмер би могъл да създаде есенция от този род за един решителен и едновременно с това изискан мъж като Льо Нотр.

Служителят на „Мезон“ се усмихна, разкривайки редица снежнобели зъби. Чак сега Моник осъзна, че чарът му се дължи на естествения му тъмен тен. Със сигурност придобит на яхта — можеше да се обзаложи. Льо Нотр беше човек на морето.

— Елате, госпожице.

Заведе я до един малък диван и седна до нея. Моник не се срещаше с Ален за първи път. Вече бе имала удоволствието да оцени блестящите му умения за водене на разговор.

— Харесва ми вашият начин на работа. — Льо Нотр й се усмихна и продължи: — Вашата прекрасна интуиция успява да намери компактни, оригинални смеси на приемливи цени. Нужно ми е практическо чувство за новата линия, която ще загърби безсмислените съблазни. Искам действие, сигурност, енергия. И да е достъпна за по-широката публика. Мислите ли, че можете да ми помогнете?

Моник задържа дъха си.

— Трябва да си помисля — каза спокойно, но сърцето й блъскаше в гърдите. Този човек беше осъзнал нейните граници — това, което я правеше съвсем обикновена, но ги бе представил като силните й страни. Беше развълнувана и толкова дълбоко впечатлена от думите на Ален; че забрави да диша. Сякаш бе намерила някого, който да я цени заради недостатъците й. Беше направо изумена, не вярваше на ушите си.

Той я гледаше мрачно и настоятелно. Излъчваше огромна жизненост.

Ароматът се стелеше между тях, свързвайки ги.

— Мисля, че може да поговорим — промълви отново, този път по-уверено. После изправи рамене и обърна, поглед към Льо Нотр.

— Добре, госпожице Дювал. Какво ще кажете сега да минем на административните въпроси?

Моник кимна, като се опитваше да не показва прекалено голям ентусиазъм.

— Слушам ви, господин Льо Нотр.

Изглеждаше почти смешен, докато чакаше под дъжда. Беше напълно прогизнал, джинсите и блузата бяха залепнали за кожата му, а миглите му — натежали от капките вода. Но въпреки това Кайл нямаше да мръдне от този храст, дори и небето да му падне на главата.

Огледа се наоколо. Реконструираните сгради около големия вътрешен двор в стария замък на едно от най-богатите и заможни аристократични семейства в Париж все още тънеха в тъмнина.

Кайл премести чадъра така, че стъблото да е на сухо. На върха на бодливото стъбло сякаш всеки момент щеше да се разтвори една голяма пъпка.

Разтвори очи. Дъждът валеше безспирно, събираше се в косата му, течеше по лицето и се стичаше по няколкодневната му брада. Той се отърси решително, но внимателно, за да не засегне розата.

Не знаеше какви последствия може да има прекомерната влажност за една пъпка на този етап. Обикновено провеждаше такива експерименти вътре в оранжерията, но това растение бе родено при обстоятелства, непознати в учебниците по хибридни технологии, а той нямаше намерение да проваля опитите, провеждани с месеци, заради един внезапен дъжд. Това беше розово растение на три години, с първата си узряла пъпка.

Наведе се напред, като внимаваше да пази цветето. После опря коляно на тревата. Тръпнеше в очакване. Беше екзалтиран, нямаше търпение зората да освети небето. Скоро дъждът щеше да спре, усещаше го.

— Проклятие! — простена той. — Ще престанеш ли, ужасно време?

Кучето му Джон скочи и отиде при него.

Кайл се усмихна, погали го по гъстата козина и каза:

— Върни се в колибката, ще се намокриш.

Кучето го близна по ръката и се прибра.

Париж тъкмо се събуждаше. Бръмченето на автомобилите бързо се превърна в невъобразима шумотевица. Приличаше на поток, който прелива от вода още преди да е стигнал долината. А светлините на сградите бяха изместени от все по-наближаващата утринна зора.

Кайл знаеше, че след малко дворът ще се напълни с народ. Стисна зъби. За тях беше добре да стоят по-далеч.

Не го вълнуваха любопитните погледи на съседите, които не за първи път го заварваха да си говори с храста. Никой от тях не се осмеляваше да му се присмива зад гърба. Това беше предимството да си метър и деветдесет и да тежиш осемдесет килограма. Въпреки че той залагаше основно на отблъскващия вид на белега.

— Добър ден, Кайл. Няма да те питам какво правиш под дъжда, докато пазиш някакъв розов храст. Но все пак усмири тежкия си характер!

— Върви по дяволите, Бен!

Смехът на приятеля му го накара да се намръщи. Бен му махна с ръка и започна ежедневния си крос.

Знаеше много добре, че изглежда смешен с този кариран чадър, който държеше над розата. Майка му, Елизабет, го беше забравила по време на едно от посещенията си и щеше да й послужи като оправдание, за да дойде пак да го види. Но Кайл реши да й го изпрати при първа възможност. Отърси водата от себе си и се втренчи отново в пъпката.

Небето най-после порозовя и се проясни над черните облаци. Полека-лека дъждът се разреди, а накрая само прокапваше. От купчините мокри листа в края на двора се усещаше силен мирис на растения и на мускус.

Кайл вдъхна този режещ мирис, който се кондензираше в студения въздух, а след това се концентрира отново върху розата. Беше единствената оцеляла от поникналите от семената, на които много държеше. За кратко се развиваше добре, но когато започна да загнива, Кайл реши да я пресади и я извади от саксията, в която бе израснала. Знаеше, че за такова младо хибридно растение това е доста рискована стъпка. Независимо че според практиката трябва да се приложи селективна грижа, това решение подсили растението. То порасна жизнено, благодарение на неговите грижи, и сега Кайл нямаше търпение да види резултата от хибридната смеска.

Струваше му се, че месеците, които бе посветил на това растение, се бяха свели до този единствен миг. Розата щеше да разцъфне при първите слънчеви лъчи и той щеше най-после да узнае дали си е загубил времето напразно, или не.

Най-накрая дъждът спря. Небето напълно се проясни, Кайл настръхна от студения вятър. Трябваше да мине още поне час, преди цветето да се стопли и да реши да отвори листенцата си. Като проклинаше това внезапно спадане на температурите, Кайл затвори чадъра.

— Съжалявам, Джон, трябва да имаме още малко търпение.

Погледна кучето, което бе дошло до него, а после розата. Нямаше да мръдне оттам, докато не узнае със сигурност дали този път се е получило, или не.

Моник изчака шофьора на Льо Нотр да отвори вратата. Можеше да отиде и пеш — „Мезон“ не беше много далеч от „Нарцисус“, но пак валеше. Алън любезно предложи да я закара и тя прие. Нямаше намерение да пристигне вир-вода за това, което щеше да бъде последният й работен ден.

Наблюдаваше магазина, седнала удобно на кремавите кожени седалки, вдъхвайки миризмата на лукс. Помисли си, че като нищо може да свикне с това.

— Мадам, какво още да направя за вас?

— Нищо, благодаря. — Може да тръгвате — отвърна тя на шофьора, който я придружи до вратата на „Нарцисус“ с отворен чадър.

Човекът я изчака да влезе вътре, а после се върна в колата.

— Бонжур, Филип — каза тя на служителя. — Господин Монтие?

Той се усмихна.

— Госпожице, върнали сте се от Италия. Намерихте ли нещо интересно?

Филип Рено беше привързан към работата си по маниакален начин; иначе беше добър човек, макар и малко сноб. Моник, общо взето, обичаше да си говори с него, но в този момент беше доста нервна. Договорът й с „Ла Фужери“ беше вече подписан и след няколко дни тя вече щеше да е част от екипа на „Мезон“. А това Жак никога нямаше да й прости.

Моник го знаеше. Нейното отиване в „Ла Фужери“ щеше да прекрати завинаги тяхната връзка.

— Да. Една оригинална есенция, много ефектна — ще ти хареса. Но къде е Жак?

Усмивката на Филип загуби малко от блясъка си. Той посочи вратата зад гърба си.

— Господинът е зает в лабораторията. Искате ли да отида до го извикам?

Трябваше да се сети, че щеше веднага да се хване за работа, помисли си Моник. Погледна Филип и поклати глава.

— Не, благодаря, аз ще отида. — Подмина го и продължи по дългия коридор. Не почука, просто отвори бавно вратата. Осъзна, че не е облечена подходящо.

— Искам да говоря с теб — каза му.

Жак я погледна студено.

— Влез, но стой далеч. Не искам ароматът ти да обърка формулата. Между другото, какъв е? Не съм го усещал по-рано — каза, без дори да се обърне.

Моник го погледна за миг. Беше си сложила нов парфюм, който току-що й бе подарил Ален Льо Нотр. Обясни й, че скоро ще го пусне на пазара; щеше да е техният най-силен парфюм есен-зима. На нея й хареса — ухаеше на нови възможности.

— Не ти ли харесва? — попита го.

Жак не отговори. Очите му бяха затворени, а носът му бе опрян в едно картонче, напоено с парфюм. Моник много добре знаеше, че за Жак е важна само личната изгода, но въпреки това се почувства засегната. Пое си дълбоко дъх и реши веднага да прекрати всичко — това беше най-добрият начин.

— Бъди спокоен, нямам никакво намерение да влизам. Дойдох само за да изясня някои неща.

— Ако е за парфюма — днес сключих договор с „Шиндия“, ще продаваме техните парфюми… Твоят втори избор е добър, но другият е по-добър. Естествено, ще ти дам полагаемото за това, че си го открила…

Как успяваше да я накара да се почувства нищожна с няколко думи? Моник си пое отново дъх и събра кураж. Жак най-после реши да я погледне. За миг си помисли да му каже къде да си пъхне парите, но нямаше да постигне нищо, освен да затвори вратите на „Нарцисус“ пред Елена.

— Във Флоренция помолих една приятелка да ми помогне. Както ти казах, не аз избрах този парфюм.

Няколко секунди мълчание, после смях.

— И коя е тази магьосница на есенциите, този… нос?

Сарказмът, съдържащ се в тези думи, убеди Моник да стигне докрай. Той беше просто едно копеле, и то от най-лошите — щеше да е по-добре без него.

— Напускам работа — дойдох да ти го кажа.

Пак мълчание, този път по-дълго. Най-накрая той вдигна глава и я погледна.

— Не ти ли се струва малко прекалено? Не мислех, че си толкова докачлива.

Жак беше с лабораторна престилка. Изглеждаше съсредоточен, очите му бяха студени. Пред него имаше редица алуминиеви шишенца, съдържащи есенции от масла. Останалите съставки бяха в стъклени съдове, епруветки и дестилатори с различна форма и големина. На стоманената маса имаше безброй пипети и хартиени фунии, а в средата — градуиран цилиндър, от който се издигаше силен аромат. Той отвори уста, за да продължи. После погледна цилиндъра, сякаш едва сега се беше сетил какво прави.

— Чакай, трябва да отбележа последната стъпка; след това ще говорим.

Наведе се над масата и записа нещо в бележника до парфюма — точния грамаж на есенциите, които бе използвал току-що.

Моник го погледна, после се усмихна тъжно и тихо прошепна:

— Винаги има нещо по-важно.

Почака още няколко минути. Жак се бе обърнал към лаптопа на близката масичка, набра един код и се зачете в нещо. После започна отново да пише.

— Сбогом, Жак.

Той счупи молива и шумът наруши напрегнатата тишина, настанила се между тях.

— Сега не мога да те слушам. Знаеш го отлично.

Ами, да. Наистина ли очакваше от него нещо различно? Неочаквано, внезапно и дълго таено разочарование избликна в Моник.

— Ще намериш оставката ми на масата — каза след дълга пауза и затвори вратата зад гърба си.

Докато вървеше към магазина, се надяваше да чуе стъпките му. Молеше се той да я настигне, да поговори с нея. Изчака около минута пред изхода, броейки секундите. Искаше да му даде още малко време. После бутна вратата и влезе в главната зала на „Нарцисус“ — елегантна, бляскава, пълна с клиенти.

Поздрави някои колеги, взе си бързо нещата и излезе.

С очи, вперени в екрана на охранителната камера, Жак я проследи как излиза от магазина. Когато тя изчезна от монитора, изруга грубо, прокара ръце през косата си и се отпусна на едно кресло.

И този се е развалил!

Елена сбърчи нос и рязко отдръпна флакона от себе си. Миризмата беше отблъскваща, на гранясало. Вече беше отделила около петдесет развалени маслени есенции — трябваше да ги изхвърли. Едва ли щеше да успее да спаси нещо.

Нямаше да може да отвори бутика на баба си, дори да иска. Беше решила да слезе в мазето, за да провери състоянието на нещата, останали там след затварянето на магазина. Още не беше решила дали да поеме по този път — не бе стигнала дотам. Но нямаше и най-малка представа какво ще прави с живота си, а това беше възможност като всяка друга. Беше смешно, помисли си с нотка на горчивина. Сега, когато нямаше никаква пречка пред отварянето на парфюмерията, не можеше да го направи.

Никакви есенции, никакви аромати. А никакви парфюми означаваше никаква печалба. Какво изобщо си въобразяваше? Да започне подобна дейност, само защото изведнъж спря да й се гади от парфюмите?

Въздъхна. Честно казано, това определение беше преувеличено. Не изпитваше отвращение, когато работеше в бутика. Ставаше дума за друго — нещо, за което в този момент не искаше да мисли.

Мобилният звънна, Елена погледна номера и се усмихна. Отговори и попита Моник:

— Добре ли мина всичко?

— В какъв смисъл? Така или иначе, получих мястото. Льо Нотр е истински джентълмен. Кажи за теб — как върви инвентаризацията?

Елена изтри ръката си в престилката.

— Всичко е за изхвърляне. Останали са ми само няколко флакона, които бях приготвила за един хотел, но не са ги взели, и някои много стари неща.

— А също и парфюмите от друга епоха, нали?

Елена отиде до гардероба от черно дърво, остаряло от времето, бутна вратичките и ги остави да висят на пантите.

— Да, баба ми ги държеше на тъмно. А в мазето температурата е постоянна, с тези дебели стени…

— Искаш да кажеш, че си слязла долу, в тайния кабинет? — Тонът на Моник беше изненадан и същевременно изпълнен с ентусиазъм.

Елена отвърна:

— Нямаш представа какво има тук. Мога да отворя музей — има дестилатори и екстрактори, които изглеждат отпреди векове.

— Погледна ли формулите? — попита Моник.

— Няма абсолютно нищо ново от последния път, когато ги гледахме заедно. Идеалният аромат на Беатриче Росини е само една легенда — каза тя.

— В дневника пише друго… — възрази приятелката й.

— Четохме го отначало докрай — нищо не пише за формула. Има само налудничави мисли на една обзета от мании жена.

Наистина, тя и Моник бяха чели дневника по няколко пъти, но освен позоваването на някои често срещани съставки, които се използват в парфюмерията, и серия символи, нарисувани по страниците, не бяха намерили нищо значимо, което да говори за производството на специален парфюм. Символите, разбира се, бяха интересни… Както и рисунките, и стихотворенията. Но в тези страници ставаше дума основно за една несподелена и мъчителна любовна история, с ясен и трагичен край. Беатриче беше обичала неподходящ човек. И го бе желала толкова много, че тази фикс идея я беше погубила. Този парфюм беше дестилация на илюзиите и на изневярата, беше привидност и измама.

До това заключение бяха стигнали двете приятелки.

Той, изтънченият клиент, беше платил за парфюма с куп монети. Нямаше друго за Беатриче Росини — сълзи и пари, голямо количество златни флорини, които гарантираха на нея и наследниците й охолен живот в бъдеще.

— Любовта може да има такива последствия — промълви Моник.

— Не знам какво да ти кажа. Чувствам се объркана. Като оставим настрана гаденето, което усещам всеки път, когато си помисля за Матео и Алесия, в гърдите ми си остава някаква празнина. — Елена замълча за миг. — Знаеш колко много исках обикновено семейство — съпруг, деца, стабилно положение. Вече съм почти на трийсет години, Мони, не мога да чакам вечно. А сега съм сама. Нямам и работа…

— Още малко ти трябва, за да постигнеш тази цел. А и не можеш да се омъжиш за първия срещнат глупак — изсумтя Моник.

Елена кимна. Потръпна и реши да остави тази тъмна и студена обстановка.

— Не беше толкова зле, ако не пречеха някои неща — отвърна тя, загаси лампата и затвори вратата зад гърба си.

Изкачи се по стълбите и се озова горе. Осъзна, че отново се чувства уморена.

— Кои например? Самият факт, че трябваше да обядваш всяка неделя с майка му… Каква ужасна жена! — Моник потрепери. — Сноб, обидчива, неграмотна. Направо ме втриса от нея.

— Не ми го припомняй. Такива погледи ми хвърляше…

— Аз щях да избягам. Кълна се, все щях да измисля нещо. Но, боже господи, защо беше с него?

Както винаги, Моник бе директна. Елена седна на една пейка до стълбите. Трябваше да си поеме дъх.

— Деца… Искаше да има много деца. Казваше, че за него това е най-важното. А и аз исках дете. Освен това… не знам… Питам се как не съм успяла да разбера що за човек е.

— Слушай, хайде да не говорим вече за него. Да поговорим за теб. Реши ли да отидеш в Грас?

Елена затвори очи.

— Не мога. Не ми се ходи…

— А какво ще кажеш да дойдеш в Париж? Моето място в „Нарцисус“ е свободно. Ако Жак научи коя си, веднага ще те вземе на работа.

Моник се изтегна на леглото. Държеше в ръце визитната картичка на Льо Нотр. Елена се намръщи.

— Какво говориш? Не се шегувай с това. Говорим за „Нарцисус“ — не за някакъв си парфюмериен магазин.

Приятелката й замълча за момент.

— Ако има свободно място, ти би ли дошла? Може да отседнеш в стария ми апартамент. Той се намира в Маре — там има много италианци. На двайсет минути с метрото е от мен. Идваш ли?

Гласът й бе станал решителен и тревожен, сякаш идеята й полека-лека се бе превъплътила в нещо съвсем реално.

— Ами, не знам… трябва да се организирам, да затворя къщата…

Моник рязко седна на леглото.

— Хайде, Елена, помисли си. Работа в Париж, нов живот. Естествено, апартаментът не е идеален — трябва да се пребоядиса, да се добавят някои нови мебели, но това ще бъде хубава промяна. Ново място, където ще можеш да започнеш отначало. Няма да ти трябват повече от една-две седмици, за да си подготвиш нещата, нали?

Елена скочи на крака. Тишината в къщата увеличаваше чувството на самота, което изпитваше вече от няколко дни. Меланхолията, която я бе обхванала, я стискаше за гърлото, но тя се помъчи да я отпъди. Представи си Париж, тесните улички на Маре, блоковете и цъфналите градини, музеите. А освен това и работа… Щеше да започне да печели пари, да се върне в кръговете, които бе напуснала преди няколко години, да възстанови контактите си. И ако всичко вървеше добре, щеше да успее да отвори отново магазина. Не веднага, разбира се… но един ден може би щеше да го направи.

Изведнъж усети, че това бяха само надежди, в които всъщност не вярваше. Приличаха на мечти, но бяха съвсем малко по-реални.

После нещо в нея се промени. Това бе едва доловимо, но решително действие. Беше нейната воля.

Откога не беше вземала решение за нещо? Осъзна, че в последно време й е липсвало усещането да направи нещо за себе си, без друга причина, освен тази — да удовлетвори собствените си очаквания.

Щеше да отиде в Париж. Искаше да отиде; искаше промяна. Искаше, и толкова.

— Всъщност, струва ми се добра идея. Но не съм съвсем сигурна. Не знам нищо за новите техники, не съм опреснявала знанията си.

Моник отиде до масата, където бе останал индийският парфюм.

— Запази си билет — за всичко останало ще се погрижа аз. Изпрати ми имейл с номера на полета и остави другото на мен.

Прекъсна разговора, взе листчето с аромата, което все още ухаеше леко, и бавно го помириса. После се усмихна. Извади мобилния си, набра някакъв номер и каза на Филип:

— Ще ти изпратя една автобиография.

7.

Еликризия. Сладка като мед и горчива като зора. Ароматът й е наситен и могъщ като самата доброта. Трябва да се използва пестеливо, като се смеси с деликатни ухания като тези на розата, за да могат да поемат чувството. Обединява сърцето и главата, страстта и разума, предизвиква състрадание.

Льо Маре беше един от малкото квартали, които пазеха духа на Париж от седемнайсети век. Кварталът, предпочитан от аристократите, които гледаха да са близо до кралския двор, но и не в него, бе останал непокътнат по време на революцията. Бе устоял на урбанистичните виждания на Хаусман, на наводненията от Сена, засегнали най-южните части на града, на кралете и на Наполеон.

Елена обикаляше по тесните улички, търсейки апартамента, в който щеше да започне новия си живот. Въпреки дъжда, десетки туристи продължаваха упорито да снимат, да гледат и да търсят нещо. Елена ги бе оставила на улица Де Розие, за да попадне във водовъртежа на улици и улички: тук сценарият се променяше и човек сякаш попадаше на друго място, в малко селце, останало извън времето.

Спря пред рекламата на една пекарна, гледайки за пореден път листчето, на което бе написан адресът. Улица „Парк Роаял“, номер дванайсет. Продължи да върви сякаш по инерция. По едно време колелцата на куфара й, натежали от дъжда, спряха да работят. Елена повлече куфара си и изведнъж разбра, че е пристигнала.

— Ето те, най-после! — възкликна тя. Стоеше пред една каменна арка, обозначена с номер дванайсет.

Арката бе затворена с врата от ковано желязо. Наведе се, опитвайки се да погледне през решетките как точно се отваря. От косата й капеше вода по носа и по устните. Тя я избърса с ръка. В полумрака забеляза градина, няколко велосипеда и няколко паркирани коли.

Моник й беше казала, че не трябвали ключове. Възможно ли бе да е сбъркала? Погледна отново бележката, която държеше в ръка, после я смачка в ръката си и се подпря на влажната стена. Миришеше на тухли, на вар и на умора — същата умора, чиято тежест Елена усещаше на гърба си. Пътуването от Флоренция не беше лесно. Самолетът беше закъснял, не бе намерила свободно такси на летището и трябваше да вземе бусчето, което свързваше летището с града.

Със залепнали на гърба й дрехи и в ужасно настроение, Елена прегледа отново всички врати и прозорци, обикаляйки под все по-засилващия се дъжд, който сякаш искаше да се просмуче под дрехите й. Изведнъж чу шум и се обърна. Някой беше задействал автоматичното отваряне на входа. Изчака малко и видя кола, която влезе във вътрешния двор. Входната врата остана отворена. Елена въздъхна. Беше вир-вода. При всеки полъх на вятъра я втрисаше, беше готова да зареже всичко и да намери подслон някъде на сухо.

Стисна зъби, твърдо решена да се потопи в топла вана през следващите десет минути, та ако ще и светът да свърши.

Повлече след себе си куфара на колелца и влезе в двора. На първата врата вдясно също пишеше номер 12.

Обзе я облекчение. Ето че най-после го бе намерила! Топката в стомаха я накара да се забърза. На следващия ден щеше да има време да разглежда наоколо. Тръгна към вратата. Колелцата на куфара й скърцаха, сякаш и на тях вече им беше писнало.

Моник й бе изпратила есемес. Беше идвала следобед, напазарува й някои неща и бе оставила вратата открехната. Тя трябваше само да бутне малко по-силно.

Елена натисна с две ръце вратата, както приятелката й бе обяснила. Но нищо не се случи. Отнякъде миришеше неприятно, на влага и на затворено помещение — със сигурност на нещо старо, сякаш вътре имаше купища стари книги, растения и мускус.

Със затворени очи, сложила длани на дървото, Елена внезапно се пренесе в един друг свят — този на ароматите. От ресторантите ухаеше на нещо печено: риба на жар, с гарнитура от зеленчуци на скара. Тиквички, чушки и накрая глазирана шоколадова торта, грис и току-що изпечен хляб. Вятърът носеше уханията на дърветата, на кедрите с натежали от дъжда листа и на цветята: гардении, богородички, прелъстителния нежен мирис на рози, и накрая — мирисът на труден ден, изпълнен с безспирно пътуване.

Нетърпение, умора и съмнение. И накрая цветовете избухнаха: червено, зелено, лилаво. Емоциите бяха взели връх. Усети, че се движат в нея като във водовъртеж. Завихряха се, после изплуваха нагоре, кристализираха и пак избухваха.

Трябваше да ги спре, трябваше да престане да чувства.

Бутна още веднъж, с всички сили. Изведнъж вратата се отвори широко и я изблъска навън. Опита се да възстанови равновесието си, разпервайки ръце напред. Дишаше тежко. От нея се изтръгна вик, когато тъмнината сякаш я погълна. Блъсна се в някакво препятствие и коленете й поддадоха.

— Какво, по дяволите…

Една здрава ръка я хвана през кръста, за да не падне.

— Добре ли сте?

На Елена й трябваха няколко секунди, за да осъзнае какво се е случило. За късмет, мъжът я бе хванал, преди да полети към пода. Само това й липсваше, помисли си тя замаяно.

— Да, благодаря — измърмори.

Той не отговори. Елена се размърда нервно.

— Вече може да ме пуснете — му каза леко притеснена. Той все още я държеше здраво.

Изведнъж я пусна и се отдръпна настрани.

— Не исках да ви уплаша — каза рязко.

Елена се хвана за гласа на този непознат, за болката, която прозвуча в тона му. Емоциите, които я бяха притискали само преди миг, се бяха разсеяли. Бяха заместени от други, далеч по-приятни.

В думите на този мъж се криеше страдание — някаква стаена болка, вероятно предизвикана от несправедливост. Елена се запита каква ли е причината, и изпита необяснима тревога при мисълта, че не може да си даде отговор. Искаше да го опознае, да разбере. Не беше нещо определено; по-скоро някакво инстинктивно усещане.

— Не ви виждам — отвърна тя, намери ръката му и се хвана здраво за него, сякаш за да го утеши. Не я беше уплашил — защо тогава?

С пръсти, впити в неговите, се обърна, за да види лицето му. Светлината на лампите, която прозираше през входната врата, очертаваше едрата фигура на мъжа, но той все пак оставаше в сянка. Елена не успяваше да различи чертите му. Беше много висок. Говореше с малко дрезгав, но същевременно любезен и дълбок глас.

— Не ме е страх от вас — каза тя и му се усмихна.

Той не отговори — само държеше пръстите й, които не искаха да го пуснат. Елена знаеше, че това е безумно, дори абсурдно положение. Но в последно време бе престанала да действа разумно.

— Имате хубав аромат — импулсивно призна тя. Думите просто се изплъзнаха от устата й.

Веднага след това се изчерви. Господи, все едно го сваляше! Моник щеше да се гордее с нея.

— Извинете, ще ме помислите за луда. Но денят ми беше ужасен и единственото положително нещо, което ми се случи, беше вашата… подкрепа. Ако не ме бяхте хванали, щях да падна на пода — достоен край на този кошмарен ден. Бях зашеметена, когато вратата изведнъж се отвори…

— Какъв?

Елена замлъкна.

— Моля?

— Казахте, че имам хубав аромат. Какъв?

— А, да. — Тя се засмя — лек, кадифен звук. — Просто професионална деформация.

Но той не се усмихваше, а продължаваше да я гледа втренчено. Елена усещаше погледа му върху себе, си. Досещаше се какъв отговор очаква този човек. Съсредоточи се и остави аромата му да й заговори, разказвайки й неща, които само тя беше в състояние да долови.

— Аромат на дъжд, на студ, но също така и на слънце, на дълги мълчания и на размисъл, на земя и на рози… Вие имате куче и сте мил човек, който винаги е готов да помогне на другите, но таите болка в сърцето си.

Още едно дълго мълчание. После той изведнъж дръпна ръцете си.

— Сега трябва да вървя. Оставете вратата отворена. Лампата в антрето не работи, внимавайте!

Пусна я и отстъпи назад, без да отмества поглед от нея. Едва когато стигна до вратата, се обърна и излезе.

Елена потисна внезапното си желание да го повика пак. Внезапно й стана смешно. Беше се държала като луда. Още малко, и щеше да му поиска телефонния номер. Какво, по дяволите, я бе прихванало? Беше сграбчила този човек… Не, всъщност той я сграбчи. Продължи да мисли още известно време за това, развеселена и малко възмутена от собственото си поведение. Но скоро тези размисли бяха пометени от чувствата, които я вълнуваха. Вдигна лице и отново усети аромата. Беше като изпълнено обещание, като сладостта на доверието, едновременно тежест и отговорност. Беше действие и потребност. През нощта отново опита да подуши въздуха, да си припомни мириса, който почти се топеше. Но той вече беше изчезнал, оставяйки в нея чувство на копнеж.

Вече беше свикнала с полусянката. Примигна и разгледа антрето. Беше просторно, с много висок таван. В един ъгъл, до прозореца, имаше някакво растение — може би фикус бенджамин; стълба водеше към горните етажи. На партера имаше една-единствена врата с изтривалка, която приличаше на описанието на Моник.

Елена блъсна вратата и тя се отвори с леко скърцане. Значи, това беше апартаментът. Потърси ключа за лампата и при първия проблясък на светлината видя гола стая с висок таван. Някой се беше опитал да шпаклова старите тухлени стени, но явно безуспешно. Затова бе наблегнал на боядисването.

Отиде в средата на стаята. Плочките потракваха под краката й — сигурно бяха много стари. Някои бяха изпочупени, натрупани на купчина в един ъгъл, а под тях се виждаше част от още по-стар под. Вдясно имаше прозорец и врата, които гледаха към главната улица, но изглеждаха здраво залостени от години. Моник й каза, че апартаментът й бил семейно наследство. Никой нямал намерение да живее там, но и никой не искал да го продава, тъй като бил на бащата на Жасмин — Исмаил Ахдад, емигрант от първо поколение. Човекът работил цял живот, за да го купи, и Жасмин искрено се гордееше с това. Но все пак, явно семейство Дювал не ценяха особено това жилище. Моник бе отседнала в него за няколко месеца, след като се премести в Париж, но при първа възможност се бе преместила в друг квартал.

В напуканата стена се виждаше някаква ниша. Елена се приближи. Стълба водеше към горния етаж, където се намираха спалнята и банята. Натисна един стар ключ, и сноп светлина отгоре заля приземния етаж.

Моник беше казала, че е купила нови чаршафи, пухена завивка и хавлиени кърпи. А тя искаше само това — да се изкъпе и да си легне.

Заизкачва стъпалата едно по едно, и когато стигна горния етаж, се огледа наоколо. Имаше три стаи: малък хол с кухня, баня и спалня. Мебели и книги, натрупани почти навсякъде. В кухнята имаше стари електроуреди, червен бюфет и маса; на нея бе оставена найлонова торбичка, от която се носеше приятен аромат.

— Господ да те благослови, Моник — измърмори тя. Измъкна една франзела, захапа я и тръгна да проучва апартамента.

Отвори прозореца и лекият ветрец донесе нови ухания, шумове — гласа на града, който Елена нямаше търпение да види отново.

Трябваше да се обади на Моник, да й каже, че е пристигнала. Къде ли беше мобилният й? Боже господи! Ами чантата?

Огледа се трескаво, слезе по стълбите, видя я до вратата и въздъхна с облекчение. Куфарът й също беше там. Изведнъж се сети, че ги беше оставила отвън… Възможно ли е непознатият, когото бе срещнала при идването си, да ги е внесъл?

Кой ли беше той? Съсед, може би. Идеята й хареса.

Чувстваше се добре до него. Това малко я учудваше — никога преди не й се беше случвало нещо подобно. Тя да ухажва някого…

Затвори вратата и се върна на горния етаж. Потопи се в пълната с вряла вода вана и се почувства ентусиазирана и възбудена.

За миг Матео се върна в мислите й, но тя бързо го изхвърли оттам. Имаше прекалено много неща, които трябваше да направи и да организира. Беше заета с планирането на новия си живот. Нямаше време да мисли и да страда за миналото си.

— Прекалено заета съм да обичам, за да имам време да мразя — прошепна си тя, спомняйки си една фраза, която периодично се появяваше във Фейсбук. Тя не беше напълно вярна. Имаше моменти, в които й идеше да избоде очите на Алесия и да наръга с нож Матео. Но идеята беше наистина интересна и тя реши, че ще се придържа възможно най-стриктно към нея: щеше да изпълни дните си с хубави неща.

Мислите препускаха в главата й — събираха се, разделяха се и се разпръскваха в различни посоки.

Отпусната и гладна, Елена излезе от ваната. Нахрани се, хвърли се в леглото и й се стори, че е почти щастлива.

Кайл гледаше втренчено розата, която предния ден бе пазил от дъжда.

Сега цветовете й бяха цъфнали. По краищата им блестяха малки перлички в очакване да се обединят с другите и да се плъзнат до земята, като многобройни сълзи. Цветето излъчваше леко ухание на ябълка и чай. Беше твърде малко, твърде обикновено и… прилично. Наистина, беше красиво — бонбонено розово, с прасковено в средата. Кайл не беше предвидил, че като разцъфне, тази роза ще има формата на чашка. Не беше показвала такива признаци. Но това не променяше нищо.

Разбира се, в крайна сметка работата не бе отишла напразно. Неговите немски клиенти щяха да я включат в каталога без проблеми. Щяха да платят добре, а освен това щеше да получава и допълнителен процент.

Пъхна ръце в джобовете си. Докато се качваше по стълбите, се замисли за момичето, което бе срещнал на входа. По акцента й съдеше, че е италианка. Каза му, че миришел на дъжд. Припомни си думите, прехвърляйки ги в ума си, изброявайки ги и премервайки ги наново. Джон дойде да се отърка в него. Той усети приятна топлина, усмихна се и погали кучето.

— Колко пъти съм ти казвал, че си куче, а не котка?

В отговор Джон го близна по ръката.

Кайл се усмихна.

— Гладен ли си? Ела, да влезем вкъщи.

Апартаментът, който Кайл бе наел, беше съставен от помещенията за момчетата, които са работили в оборите на стария замък. До тях се стигаше чрез вътрешна стълба, която той делеше с другите наематели — тя свършваше на терасата. Беше платил допълнително, за да може да я ползва свободно, но си струваше. Сложи дървена ограда и засади розата Banksiae lutea[1]. За две години растението без бодли бе завзело цялото пространство, покривайки решетката и превръщайки се в преграда. Цъфтеше само веднъж в годината, на малки ароматни букетчета, които траеха едва няколко седмици. На това защитено място Кайл отглеждаше специални рози: майки, или по-точно — растенията, които използваше за работата си. В малък парник от найлон, в средата на терасата, държеше младите хибриди, на които разчиташе, за да открие нови разновидности рози. Всичко наоколо бе подредено и поддържано в идеален ред: приспособления, глина, тор. Близо до входа на апартамента беше колибката на Джон.

Кайл влезе вкъщи, светна лампата и се отправи към кухнята. Наряза зеленчуците, сложи ги в тиган с малко зехтин, добави скилидка чесън и няколко листа босилек.

Избра един диск, внимателно свали обложката и го пъхна в плейъра.

Сгушен на килима в дневната, Джон дремеше мързеливо, като държеше постоянно под око Кайл. Когато той излезе на терасата, след като сложи чиниите в миялната, кучето го последва до входа.

Въздухът беше режещо студен. Облаците се бяха разсеяли и на небето грееха шепа звезди. Кайл ги погледа още малко, докато пианото на Лудовико Ейнауди подслаждаше мислите му. После се върна вътре и пак излезе на терасата, носейки със себе си дълъг метален цилиндър. Закрепи го на поставката и го настрои. Само след миг, докато стоеше наведен пред телескопа, светът стана далечен, черен и блестящ.

— Намери ли всичко? Покупките, чаршафите? Добре ли спа?

— Да, спокойно. Всичко намерих и спах непробудно. Разкажи ми малко за този замък…

Моник въздъхна.

— Той е стар, много стар. На два или три века, мисля. Принадлежал е на разни благородници, които са си изгубили главите.

— По някоя жена ли?

— Не, на гилотината.

Елена потрепери.

— Никак не е забавно!

— Не исках да те плаша. Но това са фактите, вината не е моя! Не бих могла да ти кажа повече… Но така или, иначе, апартаментите на господарите са били в другото крило на сградата. В тази част на дома не бродят духове, повярвай ми.

— Затова ли предпочиташ да плащаш наем, вместо да живееш в дома си? Още не си се отърсила от страха от призраците?

Моник изсумтя.

— Стига глупости! Не ми харесва обстановката, това е. Така или иначе, веднага щом се пооправиш, ще ти намерим нещо по-подходящо.

— Не. Тук ми харесва, наистина. А и засега бих искала да оставим нещата такива, каквито са. Все едно съм на почивка. Не искам да правя дългосрочни планове. Ако си намеря работа, ще остана в Париж, Мони. Ако не, ще се върна във Флоренция.

Настъпи мълчание. Моник все още не можеше да й каже нищо със сигурност. Филип не й се беше обадил, а тя не искаше да се обажда на Жак. Беше сигурна, че благодарение на познанствата си рано или късно ще намери прилична работа на Елена, но това не беше достатъчно. Моник винаги бе мечтала да бъде като Елена — не можеше да позволи талант като този на приятелката й да се похаби. „Нарцисус“ беше правилното място. Трябваше да намери начин да убеди Жак.

Въздъхна дълбоко, после кимна.

— Добре, отпусни се. Ще мина да те взема привечер. Към седем часа, какво ще кажеш?

Елена се протегна, все още увита в олекотената пухена завивка.

— В седем е идеално.

— Защо не поизлезеш малко? В Маре има от всичко по малко. Иди на улица „Де Розие“, купи си обяд и го изяж на улицата — има съвсем друг вкус, повярвай ми.

Елена помисли малко, после кимна и отвърна:

— Добре. Днес ще бъда туристка. — Гледаше бледата сутрешна светлина, която навлизаше през прозорците без пердета. — Ще се видим в седем, значи. Приятен ден!

Прекъсна разговора и седна в леглото. Внезапна болка в стомаха я накара да се присвие. Запуши устата си с ръка, после се измъкна от леглото. Остана на колене пред тоалетната чиния, докато позивите за повръщане престанаха. После си изми лицето и се замъкна под душа.

— Какво ми става, по дяволите? — изстена тя. Може би беше настинала снощи. Целият й стомах беше разбъркан. Гаденето й бе преминало, но болките в стомаха бяха много силни, сякаш не бе яла от дни.

Пъхна се под топлата вода. Докато си сушеше косата, реши, че все пак ще излезе. Можеше да закуси в някое от бистрата, които бе видяла предната вечер. После ще си купи аспирин или нещо подобно. Избра удобни джинси, бяла ленена блуза и червен пуловер. Остави косата си свободно пусната до раменете; сложи си малко спирала за мигли, после реши да добави и червило.

— В чест на Париж — каза на огледалото.

Взе си чантата и слезе долу. Докато пресичаше хола на път към вратата, си представи как би могла да промени обзавеждането. И се изненада. Това бяха мисли на човек, който иска да остане, да създава и да твори. Беше странно чувство, почти като ентусиазъм.

— Не си прави дългосрочни планове, не ти се получават — упрекна се тя и затвори вратата зад гърба си.

На дневна светлина фоайето на замъка й се стори подобно на много други. Може би беше само малко по-тъмно. Единственият прозорец беше засенчен от гъстите клони на едно растение. Таванът беше сводест. Елена отиде до входната врата и когато тя се отвори без затруднения, се намръщи. Съмняваше се, че се е сдобила с невероятна сила през нощта — сигурно бяха смазали пантите.

— В осем сутринта? — зачуди се тя. Изненадващо. Наистина удивителна поддръжка.

Тъкмо излизаше, когато в ума й изскочи една мисъл. Протегна ръка и натисна ключа на лампата. Блесна бялата светлина от плафониерата. Тя я погледна, после я изключи. Докато излизаше, усмивка озари лицето й. Беше го направил той. Не можеше да бъде сигурна, но беше готова да се обзаложи.

Когато излезе навън, й се стори, че се е върнала назад във времето. Градина от италиански тип заемаше централната част на големия двор; лехите бяха разделени на цветни отделения. От мокрите листа на дърветата капеше вода върху децата, които се гонеха по пътеките на това интересно творение. Продължи да се оглежда наоколо със смесица от веселост и удивление. Ако не бяха вратите с изписани номера, щеше да си помисли, че се намира в двора на замък.

Остана няколко минути да погледа децата — съвсем спокойно, без да бърза, като се правеше, че не вижда любопитните погледи на една група жени, които си говореха. Явно обсъждаха нея. В друг случай тази ситуация щеше да я притесни, но сега изобщо не я вълнуваше.

Небето беше ясно, ивици от кобалтовосиньо сред подредените редици от покриви. Студеният въздух бе изпълнен със сутрешни аромати — бисквити, току-що изваден от фурната хляб, кафе. Беше гладна.

Спря в едно кафене на улица Де Розие и закуси с апетит. За малко да се разсмее, когато, плащайки сметката, откри, че Антоан, собственикът, беше всъщност Антонио Граси, роден в Неапол живял там допреди няколко месеца.

— Елате пак, госпожице, защото никой в Париж не може да прави като нашето капучино.

Продължи разходката си из улиците на квартала, като внимаваше да не се отдалечи прекалено. Постоянно се губеше и пак намираше пътя. Това безцелно ходене бе успокоително. Не спазваше часове, не беше предупредила никого, не мислеше за нищо. Почувства се напълно, абсолютно свободна. Можеше да прави каквото си иска; да спира, да гледа небето, реката и витрините. Никой нямаше да я съди, никой не я познаваше. Сякаш някой беше пуснал въженцето на балона, който представляваше нейният живот.

За първи път не й тежеше да е сама. Елена осъзна, че желанието да има някого до себе си вече не беше необходимост.

За първи път се чувстваше добре сама със себе си.

[1] Розата на лейди Банкс (лат.). — Б.пр. ↑

8.

Роза. Трудна за извличане есенция. Сладка, нежна, символ на емоциите. Подпомага личната инициатива и изкуството.

Добър ден, скъпа. Прочетох автобиографията на твоята приятелка. Нека да поговорим на вечеря, ако продължаваш да държиш на идеята и я предлагаш за твоето място. Не крия, че се интересувам, но остава фактът, че „Нарцисус“ не е бюро по труда. Ще трябва да ме убедиш. Приготви се.

Моник за трети път прослушваше съобщението, което Жак бе оставил на телефонния секретар. Гневът избликваше на вълни у нея, кипеше, уталожваше се, а после пак се разразяваше.

Жак щеше да изпрати кола да я вземе вечерта. Все едно беше момиче на повикване… Как смееше да се отнася с нея по този начин?

Стана, взе чантата си и излезе.

Ясно, че щеше да го убеди — в това не се съмняваше. Щеше да го убеди, и още как!

— Готова ли си? Да тръгваме, искам да те запозная с един човек — каза Моник и влезе в апартамента.

— Мислех, че ще сме само ние двете — отвърна тя и я прегърна. — Изглеждаш в много лошо настроение.

Моник я погледна.

— Извинявай. Само че заради Жак ми идва да убия някого. Знам, че ти бях обещала да сме само ние, но е важно — става дума за твоята бъдеща работа.

Елена възрази:

— Не съм много убедена, че е добра идея да принуждаваш шефа си, по-точно бившия си шеф, да ме вземе на работа. И то сега, когато отношенията ви не са особено приятелски.

— Ти откога стана толкова… проницателна?

Елена не беше съвсем сигурна какво точно иска да й каже Моник. Пренебрегна провокацията и реши да уточни позицията си.

— Не ме разбирай погрешно — много съм ти благодарна за всичко, което правиш. Но съм уверена, че мога да си намеря работа и сама.

— Сигурна съм — отвърна раздразнено Моник. — Въпросът е, че имаш голям талант и не смятам, че да се затвориш в кухнята и да станеш помощник-готвач е най-добрият избор за теб.

— Кой ти каза, че това смятам да правя? — попита Елена сухо.

Осъзна, че тонът й е по-груб, отколкото би искала. И двете замълчаха гузно.

— Защо се караме? — попита Моник изведнъж.

Елена въздъхна.

— Нямам представа. Но не е добра идея да говорим на входа. Влез вътре, по-добре е да се караме тук — каза и затвори вратата.

Моник се засмя, после я прегърна.

— Извинявай, съкровище. Наистина съм в много лошо настроение, да знаеш. — Лицето й се проясни и Елена потръпна вътрешно.

— Не ми казвай — измърмори. — Вече ме е страх само като те слушам.

— Глупости! Парфюмът, който ти избра, го подлуди от любопитство, макар че би умрял, вместо да си го признае. На теб ти трябва работа — не за да преживяваш, а с оглед на твоето бъдеще. Помисли си, Елена — твой собствен магазин, в който ще решаваш всичко сама: от начина на разполагане на мебелите до отношенията с клиентите. Модерен и светъл. А зад гърба си ще имаш опит с „Нарцисус“. На практика успехът ти ще бъде сигурен.

Елена мълчаливо следеше думите на приятелката си.

— Не съм глупава, Мони — вероятно идеята да дойда да работя в този магазин ме привлече да дойда в Париж. Но не мога да си позволя компромиси с този човек. Разбираш ли?

Моник вдигна рамене.

— Няма нужда. Ще дойдеш с мен тази вечер и той ще разбере, че би бил луд, ако те изпусне.

Така представени, нещата изглеждаха лесни. Но Елена беше преживяла прекалено много напоследък. Ентусиазмът на Моник не бе никак убедителен. От това, което й бе разказвала, тя знаеше, че Жак е хитър и няма да се остави да го манипулират. Поклати глава.

— Трябваше да предвидя, че нещата ще са по-сложни, отколкото си мислех. Може би трябва да си потърся нещо друго. „Нарцисус“ не е единственият парфюмериен магазин в Париж, нали? — Нямаше намерение да се предава, но и нямаше да позволи Мони да попадне в неприятна ситуация заради нея.

— Не, но този магазин е точно за теб. „Нарцисус“ създава, Елена, не се ограничава само да продава. Ти си това, което Жак търсеше, а той има всичко, което ти трябва на теб.

— Не съм сигурна…

Моник беше изчерпила търпението си. Започна да ходи нервно напред-назад, търсейки точните думи, които щяха да убедят Елена да я послуша. Изведнъж всичко, което беше таила вътре в себе си години наред, избликна с все сила.

— Но как не разбираш? Бих дала всичко да съм като теб! Само че нямам твоята дарба! Трябва да се приспособявам, трябва да се задоволявам с моите посредствени умения. Не можеш да хвърлиш на вятъра това, което знаеш. Готова съм на всичко, за да бъда като теб.

Елена се ококори.

— Я кажи, какво си пила? Как можа да кажеш подобна глупост? Да не си сляпа? Поглеждала ли си ме? Забрави ли, че буквално само преди седмица бях пълна развалина, а ти ми предложи нов живот в Париж?

Беше истински ядосана. Моник отдавна не я бе виждала такава и се смая.

— Това няма нищо общо. Имаше нужда от промяна, и толкова. И ти би направила същото за мен.

— О, не мога да повярвам — възкликна Елена и вдигна очи към небето. После хвана ръката й и я задържа в своите. — Има неща, които трябва да направя за себе си, сама. Не мога да те оставя да водиш моите битки, Мони, не го ли разбираш? — каза мило, след дълго мълчание.

— Но аз не искам да го правя. Не ме разбирай погрешно, Елена. В „Нарцисус“ има конкуренция; всичко, което постигнеш, ще трябва да си го спечелиш, като драпаш със зъби и нокти. Дори Жак да те наеме, ти ще трябва да се бориш, за да си запазиш работата.

Двете приятелки се вгледаха една в друга. Дори да получи работата, всичко щеше да зависи от нея самата, от нейното желание, от това доколко вярва в идеите си. Нещо, което само допреди месец щеше да й се стори немислимо, а сега забелязваше, че вече го желае. Колко е странен животът, помисли си тя.

— Ако изпуснеш тази възможност, ще направиш голяма грешка — притисна я Моник.

Така беше, и двете го знаеха. Но беше трудно да го признае. Прекалено много емоции наведнъж, прекалено много неща за преценяване.

Моник въздъхна и реши да остави въпроса, поне за момента. Трябваше да сключат някакво примирие, за да се поуталожат малко нещата.

— Това място е ужасно. Майка ми трябва да се реши да го продаде — каза, оглеждайки се наоколо.

— На мен ми харесва. Знаеш ли, че прозорецът и вратата, които гледат към улицата, са с решетки и огромен катинар? Сякаш някой е искал да остави отвън целия свят.

Моник понечи да отговори, но се отказа, поклати глава и тръгна към кухнята.

— Онези парфюми, които намери в кабинета на баба си — взе ли ги със себе си? — попита след малко, галейки лалетата, които Елена бе купила от пазара. — Невероятно е как едно цвете и една покривка могат да променят обстановката — прошепна тя с изумление.

Кухнята си бе все същата, но Елена я бе изчистила много старателно; добави и някои мебели, които намери в килера.

— Да, взех и дневника на Беатриче.

Моник се ококори.

— Наистина ли? Чудесно! Можеш да спечелиш куп пари. Разбираш ли какво означава да съживиш парфюми отпреди векове? Ще притежаваш линия, уникална по рода си и напълно автентична. Никой не могъл да ти съперничи.

— Не бих казала. Едно време вкусовете са били различни. Например парфюмите от 60-те години — кой би ги ползвал днес?

— Доста хора — отвърна Моник и продължи да разглежда. — Шанел №5 е от 1921 година.

— Но това е иновацията на века — възкликна Елена. — За първи път са били използвани алдехиди за усилване на парфюма. Продължава да е класически. Никой не може да го нарече отживелица.

— Тогава какво ще кажеш за „Шалимар“ или „Мицуко“ на Герлен? Много добре знаеш, че все още са актуални. От теб зависи да обновиш тези композиции. Мислиш ли, че ще е много трудно?

Едва ли. Въпреки че Моник повдигна въпроса, докато беше във Флоренция, Елена започна да мисли за възможни варианти на парфюми, създадени от Росини, и идеята да поднови дейността не й се бе сторила толкова тежка и непоносима. Разбира се, че щеше да смени тези парфюми. Още нямаше ясна представа как, но те вече се превръщаха в предизвикателство за нея.

— Колкото по-особени и трудно възпроизводими са парфюмите, толкова повече ще ги желаят хората и ще са готови да дадат за тях много пари — заяви Моник.

— Мислиш ли? Не знам — измърмори Елена замислено.

— Аз пък съм убедена. Но така или иначе, дневникът има огромна стойност: и като историческа ценност, и от гледна точка на предприемачеството. Би могла да разрешиш всичките си проблеми.

Това беше вярно. Тези формули сигурно струваха куп пари. Бяха безкрайно ценни; бяха нейното наследство. Внезапно Елена усети, че устата й пресъхва.

— Докато бяхме заедно, Матео искаше да продам къщата. Аз така и не се съгласих. — Направи пауза и седна. — Нямам намерение да продавам, Мони — каза, гледайки я в очите. — Не знам защо животът ми изведнъж се обърна с главата надолу, нито защо това, което исках години наред — да се освободя от парфюмите, от Росини и от техните натрапчиви идеи — сега въобще не е на дневен ред. Само знам, че е така.

Моник изглежда мислеше над думите на Елена; после кимна.

— Смятам, че е естествено да държиш на корените си, на миналото си. Виж майка ми. Мразеше това място с цялата си душа, а сега не може да се откаже от него. Явно човек не обръща внимание на нещата, които притежава, дори ги мрази. Но после нещо се променя. В края на краищата, целият живот е поредица от перспективи.

За решителна жена като Моник способността да спре и да слуша изглеждаше като нещо противоестествено. Но Елена винаги бе обичала тази черта от характера на приятелката си. Затова винаги се чувстваше спокойно с нея. Въпреки привидната си агресивност, Мони знаеше кога да спре и да й даде възможност да се изкаже.

— Страхувам се, че е по-сложно — прошепна Елена.

После скочи на крака.

— Нищо не ти предложих. Искаш ли чай?

Моник поклати глава.

— Продължавай.

Елена внезапно се изнерви. Но може би, ако говори, това щеше да помогне да внесе ред в хаоса от мисли.

— Нали знаеш, че не исках да ставам парфюмеристка! — възкликна след малко. Гледаше я намръщена, с треперещи устни. — Търсенето на този проклет Идеален аромат на Росини, и парфюмите като цяло, винаги са били извор на болка за мен. А сега, както изглежда, тази непримиримост и гневът вътре в мен просто са изчезнали. Представяш ли си? Толкова е непоследователно. Чувствам се, все едно не знам какво искам.

Възмущението на Елена бе толкова очебийно, толкова дълбоко и напълно лишено от логика, че Моник се усмихна.

— Ти сама не вярваш в това, което казваш. Говорили сме вече много пъти. Не парфюмите са твоят проблем, а манията на тези жени, които не са имали друго в живота си и са решили да запълнят тази празнота с нещо, което са смятали, че ще им донесе престиж и богатство. Ти си наследила специалната дарба, но не непременно и тяхното проклятие.

Елена поклати глава.

— Не е толкова просто. Знаеш ли, че първото нещо, което забелязвам в някого, е неговият аромат? Представяш ли си? А какво да кажем за чувствата? Нормално ли ти се струва да плачеш заради хармонията на един букет, или да не намираш покой, докато не успееш да отсееш елементите, които съставят един меланж? Да трябва на всяка цена да го оприличиш на цвят, да се вслушваш в него, докато ти говори чрез есенцията си? Моник, струва ми се, че съм луда.

— В очите на обикновените хора, имаш предвид? Със сигурност, Елена. Всички ние сме малко луди, не мислиш ли? Но много малко хора притежават чувствителността на душата ти, възможностите на обонянието ти. А още по-малко са хората, които са имали привилегията да ги обучат в изкуството на парфюмерията, както се е правело едно време — с духа и със сърцето. Не можеш да вкараш квадрат в кръг. Защо не се опиташ да се отпуснеш? Послушай чувствата си. Няма значение какво мислят другите.

Баба й, която я бе обичала заради мястото, което ще заеме един ден. Майка й, която я бе изоставила, за да живее собствения си живот заедно с един мъж, който не я понасяше. Матео и неговите лъжи. Прокара ръка през очите си, сякаш за да прогони следите на умората, и след миг мълчание потърси погледа на приятелката си.

— Сънувах магазина — прошепна изведнъж. — Беше точно тук, на долния етаж. И беше прекрасен, в бежови и розови тонове. Малък, с щанд от дърво и кристал, масичка за срещи, малък диван и лампи.

Моник се усмихна. Никога не би определила това място като красиво. Жасмин не й беше разказвала много за детството си, но тя чувстваше, че майка й е била много нещастна, и това й бе достатъчно.

— Тогава да направим крачка към реализацията на твоите мечти, Елена.

Това, разбира се, не беше „Риц“. Но и никой ресторант не бе на висотата на този, който Жак бе избрал, като се има предвид, че „Жул Вери“ се намираше на върха на Айфеловата кула.

Когато пристигна под Айфеловата кула, Елена се огледа наоколо. Жадно поглъщаше всички детайли. Вървеше бавно, опитвайки се да не се изгуби, но беше трудно. Звуци, картини, светлини и аромати. Това беше невероятна съвкупност и тя искаше да види всичко, да почувства всяко нещо. Вдишваше бавно, на малки глътки, търсейки сред ароматите онези, които в миналото бяха извор на стрес и болка за нея и които сега допълваха усещането за това, което я заобикаляше. Беше наистина странно чувство, защото тя познаваше Париж; беше ходила там като дете с майка си. Само че сега градът изглеждаше различно.

— Боже! Елена, обещавам, че ще те доведа друг път да видиш панорамата, но сега трябва да вървим.

— Как да не обръщам внимание на всичко това? — запротестира тя.

Моник я хвана за ръката и я повлече след себе си. Беше я страх, че Елена ще тръгне да се качва по стълбите. Всичките тези стъпала! Не, нямаше начин да се, явява пред Жак изпотена. И без това й трябваха часове, за да се успокои. Беше се облякла и гримирала грижливо, защото тази вечер смяташе да го нокаутира. Нямаше да му даде и най-малко предимство. Сърцето й може и да беше разбито, но това си беше неин проблем. Жак не биваше да знае нищо по този въпрос. Когато го забеляза, се усмихна безрадостно.

— Ето го, седнал е на ъгловата маса.

Елена видя елегантно облечен мъж, който се любуваше на панорамата.

— Много е хубав.

— Същото може да се каже и за някои змии.

— Слушай — каза Елена, като едва удържаше усмивката си, — според мен не е запазил маса за трима души — може би е по-добре аз да си тръгвам.

— Да не си посмяла — заплаши я Моник. — Всичко това започна във Флоренция, с парфюма, който ти избра за него. Той получи това, което искаше, а сега ти ще имаш мястото, което ти се полага. Става дума за бизнес, Елена — и толкова.

Елена не беше много убедена; чудеше се как ще завърши това приключение. Имаше някакво усещане, че преди да е свършила вечерта, Жак ще съжалява за доста неща. Моник стискаше ръцете си в юмруци и трепереше от ярост.

— Още ли го обичаш? — Въпросът изникна на устните й, преди да успее да размисли. Не беше просто любопитство — искаше да разбере. Тя самата вече не изпитваше никакво привличане към Матео и това дълбоко я изумяваше.

Моник продължаваше да гледа Жак.

— Да, но не искам. Това е като някакво проклятие, знаеш ли? Бих искала да не го обичам, бих искала да изчезне от живота ми. Но когато го видя, искам да дойде и да ме прегърне. Да не мислиш, че си единствената глупачка на света? Добре дошла в клуба, скъпа. Остави ме аз да водя разговора, може ли?

— Разбира се, че не. Ако остана, ще говоря. — Не каза нищо друго; нямаше нужда. Решителното й изражение убеди Моник да не прекалява, да й остави пространството, от което има нужда. Тя бе под напрежение, въпреки усмивките и старанието; което влагаше във всяко нещо. Беше бледа и сенките под очите й говореха за безсънни нощи, за самота. Елена бе жена, която търсеше себе си, и с мъка преодоляваше етап след етап.

Моник наведе очи, въздъхна и кимна.

— Тогава просто ще бъда до теб.

— Добре, но аз ще се разправям с него. — За Елена беше от основна важност тя да си говори с Жак Монтие. Чувстваше нужда да си намери мястото, да действа. Прекалено дълго бе стояла отстрани като наблюдател, оставяйки другите да вземат решения вместо нея. А последиците не й харесваха — изобщо не й харесваха. Може би осъзнаването колко е безсмислено подобно поведение, или самотата, в която бе живяла през последните седмици, й бяха дали силата да реагира. Във всеки; случай, беше решила да се промени, а това означаваше сама да преговаря за бъдещето си. Тъкмо щеше да добави още нещо, когато Жак ги видя и дойде до тях.

— Добър вечер, Моник. Предполагам, че това е приятелката ти, Елена Росини.

— Да, както виждаш, съм подготвена. Ти имаше предвид да й предложиш работа при теб, когато ми изпрати това съобщение, нали?

Елена разтвори широко очи и прикри устата си с ръка, като заглуши смеха си с престорена кашлица. Моник беше директна като снайперист. Очевидно беше бясна на този мъж, слабо казано.

Част от секундата в повече от необходимото, а след това строгото лице на Жак се разтегли в усмивка.

— Естествено. Радвам се да се запознаем, госпожице. Парфюмът, който Моник донесе от Флоренция, е много интересен. Моите комплименти за избора. Решихме да го продаваме тук, при нас.

Хвана ръката й и я задържа за миг.

— Чудесно — отговори Елена с малко несигурна усмивка. Не бе очаквала такава галантност. Този Жак имаше подход към жените.

Той ги придружи до масата, на която един от сервитьорите бе побързал да добави още един стол. Елена започваше да разбира защо Моник бе толкова увлечена по него. Жак Монтие излъчваше енергия и самоувереност, които биха смутили всеки. Всяка жена би се почувствала покровителствана, или пък потисната.

Тя инстинктивно се отдръпна назад. Избягваше да го докосва, дори когато той изключително любезно премести стола й, за да й помогне да се настани. А после усети аромата на неговия гняв. Беше остър и добре прикрит под деликатната нотка на дъбово дърво в основата на парфюма, който носеше. Освен това имаше и друго: подозрителност, може би малко любопитство. Миришеше и на балсамова смола. Елена се запита дали и Моник усеща този мирис, толкова остър и дразнещ. После проследи погледа на мъжа и видя, че той гледа към приятелката й. Тези двамата имаха още много неща да си казват, помисли си тя.

— Парфюмът, който избрахте, е точно това, което търсех, госпожице Росини — каза Жак и направи знак да му донесат менюто. — Имате ли специално образование, или става дума за случайна интуиция? — продължи той със спокоен тон. Бе вперил поглед в нея и я изучавате хладнокръвно.

Елена с усилие издържа на този проницателен поглед. Нямаше никакво намерение да се остави да я плашат. Сърцето й биеше силно; струваше й се, че играе ролята на излишния трети човек. Напрежението между Жак и Моник беше ясно осезаемо.

Прочисти гърлото си и започна да обяснява:

— Интуиция ли? Не, не става дума за това.

Но преди да продължи, Жак започна да говори:

— Съставът е добре калибриран; нищо дразнещо, топла хармония, а освен това в композицията има и свежа нотка. — Този път тонът му беше твърд, а думите — грижливо подбрани. — Нужни са специфични познания, за да се подбере подобен меланж. И така, госпожице, какви са вашите познания?

Въпросът увисна във въздуха между тях. Жак искаше да разбере съвсем друго. Елена си преведе наум това, което той в действителност искаше да попита: „Защо трябва да ви наема на работа в магазина?“. Не го беше казал открито. Но пронизващият му тон, изражението му говореха повече от хиляди думи. Редуваше любезност с нападки. Все едно играеха партия шах. А Елена подозираше, че не тя е съперничката, над която Жак иска да триумфира.

Зад гърба му парижката нощ сякаш избухваше в цветове. Елена се загледа в тях, докато реши какво да каже. Не беше лесно да поддържа този разговор. Чувстваше се неудобно. Изкушението да се обърне и да си тръгне беше много голямо, но не можеше да го направи. По-скоро не искаше. Да се откаже не беше приемлив вариант. Вдиша дълбоко. Мони бе изпълнила буквално желанието й и мълчеше, вторачена в порцелановите чинии върху бялата бродирана покривка.

Не й трябваше нейната помощ, помисли си Елена. Не й трябваше помощ от никого. Насили се да остане, спокойна, със служебна усмивка. Насочи вниманието си към Жак и го прикова с поглед.

— Познавам всички техники на екстракция, от най-древните до най-модерните. Мога да композирам парфюми, кремове, сапуни, аромати за хора или за помещения. Не съм научила всичко това само от книгите, а с работа. Умея да отделям, да прочиствам, да събирам отново, да фиксирам. Това не са типични дейности за модерната парфюмерия, но аз съм в състояние да изпълня всяка стъпка, защото го правя от малка. А това означава перфектно познаване на дестилацията, както и на техниките за енфльораж[1].

В очите на Жак се четеше заинтересованост. Значи тази жена твърдеше, че владее древното изкуство. Това бяха неща, които всеки, който разбира от парфюмерия, би могъл да изброи. Но ако всичко това беше истина, нейните умения можеха да му бъдат от полза.

— Добре, а какво ще ми кажете за Peau d’Espagne?

Елена навлажни устните си и отговори.

— Особен парфюм, датиращ от шестнайсети век. Нероли, роза, сандалово дърво, лавандула, бергамот, карамфил и канела. Понякога се добавят цибет и мускус. Очарователна смесица от аромати. Никаква есенция, никаква специфична персоналност; много скъпи есенции накуп.

Може би гордостта в тези думи накара Жак да реши. А може би острото токче на обувката на Моник, което го натискаше по глезена, го накара да се разсмее и да прекрати напрежението, което се беше настанило помежду им.

— Чудесно — точно отговорът, който исках. — Лъжеше, заради Моник.

Беше я накарал да седне до него. Дългата покривка му позволяваше свобода на движение. Тя стоеше неподвижно, когато той я докосваше с крак до ръба на роклята и малко по-нагоре. След това Моник вдигна пълната си чаша, с предупреждение в погледа. Тогава той я остави и реши, че ще намери друг начин да я върне при себе си.

Не можеше да направи друго, освен да вземе приятелката й на работа. Кой знае — можеше и да се окаже добра сделка. Тази Росини изглежда познаваше в дълбочина парфюмерията. Все пак в началото щеше да я сложи в отдел „Продажби“. Не изглеждаше зле; нищо особено, но с подходяща рокля щеше да е представителна.

Щеше да я назначи, но не като парфюмер специалист. Нямаше начин да гласува такова доверие на една непозната, каквито и препоръки да има. Тя ще работи в магазина, но при неговите условия. След като взе това решение, се разведри. Играта, която бе започнал с Моник, започваше да му харесва. Той щеше да спечели, сигурен беше. Въпреки това, което може би си мислеше Моник, накрая той щеше да вземе решението.

Остатъкът от вечерта премина в спокоен дух. Жак използва целия си чар. Не говореха на сериозни теми; ограничиха се да говорят по малко за това и онова — като прохладен лек бриз.

Няколко часа по-късно Елена продължаваше да се върти в леглото. Беше нервна и не й харесваше развитието на нещата. Разбира се, сега имаше работа в „Нарцисус“… Но нямаше чувството, че се е случило благодарение на нейния принос; всъщност, беше убедена, че не е така. Беше точно това, което искаше, но не беше както си бе представяла.

Смачка възглавницата, обърна се по корем, но безпокойството не я оставяше на мира.

Моник бе спазила договорката, но това не променяше нещата. Работата й бе подарена. Ако Монтие нямаше специално отношение към Мони, ако тя не беше нейна приятелка, съмняваше се, че той щеше да й обърне внимание. Освен това, в края на вечерта стана съвсем ясно каква работа смята да й възложи. Не проявяваше интерес към опита й като парфюмер. Поне за момента. Първо щеше да я изпробва като обикновена продавачка. На Елена й се сви сърцето, че трябва да приеме подобно унижение. И за миг дори реши да откаже. Но после срещна погледа на Моник; приятелката й изглеждаше наистина притеснена. Знаеше колко много й е струвало да уреди тази среща. Затова кимна и след като преглътна буцата, която стягаше гърлото й, прие. Не искаше да я разочарова. Беше важно да стане част от персонала на „Нарцисус“, нали? Все някога щеше да си върне на този човек за високомерието. Трябваше просто да потърпи още малко.

Размърда се неспокойно.

По дяволите! През целия си живот проявяваше безкрайно търпение. Търпението за жалост бе станало нейното второ име, и вече й бе писнало от това.

Неприятното усещане в гърдите й бързо се превърна в гняв. Как си позволяваше този? За какъв се мислеше?

Нейното семейство произвеждаше парфюми от векове. Бе готова да се обзаложи, че тя знае повече от всички служители на „Нарцисус“, взети заедно, и дори от самия Жак.

Баба й щеше да го изгледа презрително, без да го удостои дори с една дума. Стори й се, че я вижда как поставя на мястото му този надут балон, и се почувства по-добре. Но и тази нощ изобщо нямаше да успее да заспи. За миг си помисли дали да не запали лампата за ароматерапия, с няколко капки лавандула във водата на дифузера. Но нямаше да й помогне, беше прекалено развълнувана.

Стана от леглото и се облече. Реши да се разходи. Нощта беше доста топла, така че можеше да излезе и без яке. След като слезе в двора, тъмнината я спря. Изведнъж я обзе страх, но не от тъмното. А от онова, което щеше да намери. Искаше само да се отпусне, да седне някъде и да гледа звездите. Не беше разумно да излиза сама през нощта, но можеше да поседи на спокойствие… Щеше да е достатъчно да намери тераса, или да се качи на покрива и да намери сигурно убежище, за да се отърси от това неприятно усещане.

Върна се. Стигна до фоайето на замъка и тръгна към стълбите. Отначало не можа да разбере колко етажа има над нейния апартамент. Започна да се изкачва бавно, с очи, вперени напред. Изкачи три етажа, отвори една врата и се оказа под открито небе, изпълнено със звезди. Пред нея имаше нещо като беседка. Във въздуха се носеше силен аромат.

На рози. Някой там горе отглеждаше рози.

Как беше възможно? За миг помисли, че е сгрешила. Вече беше октомври и се намираше в Маре, на повече от десет метра височина. Кой ли би могъл да притежава градина над покривите? Логиката й показваше, че греши, но обонянието й не допускаше грешки. Ставаше дума за рози: чаена, дамаска, стамболска роза, а също и мента, босилек… и други ароматни билки. Цяла градина. Усещаше ароматите, ясно и поотделно. Те отлитаха, а после се събираха заедно, понесени от нощния бриз. Изпълнена с любопитство, тя тръгна бавно — донякъде заради тъмнината, донякъде, защото се чувстваше като натрапница. Но тази хармония от аромати я привличаше и интригуваше. Земя, влажна и плодородна. Плодове за опитване и за докосване. Цветя — много цветя, но най-вече рози.

Усети как я връхлитат чувствата. Този, който се грижеше за тази градина, бе създал изключителен меланж: нещо, което притежаваше връхни, сърцевинни и основни нотки.

Изключително балансиран парфюм, силен и опияняващ. Мъжки, би казала. На практичен, решителен мъж, който действа с деликатност, но същевременно и със сила. После си спомни за него…

— Кой е там?

Мъжкият глас я парализира. Обърна се, решена да избяга. Сърцето й биеше силно. После нещо я дръпна за ръкава на якето, блъсна я назад. Куче! Страхът я обхвана отвътре. А когато усети как челюстите на животното захапват ръката й, се развика.

[1] Екстракция (фр.). — Б.пр. ↑

9.

Червен жасмин. Екстракт от цветето плумерия. Решителен, чувствен и наситено цветен. Той е есенцията на женствеността, която разцъфва и се отваря към живота.

— Какво? По дяволите… Джон, мирно! — нареди му Кайл.

Някаква жена! Какво правеше жена по това време на терасата?

— Престанете да се дърпате, Джон няма да ви направи нищо.

Опряла гръб на стената, с протегнати напред ръце, Елена все още трепереше.

— Страх ме е от кучета — прошепна тя.

— Разбрах, но ви казах, че Джон няма да ви нападне. Ако не бяхте влезли вкъщи по този начин, той нямаше да се нахвърли върху вас.

Суровостта на тези думи не обезкуражи Елена.

— Не знаех, че някой живее тук… Исках само малко спокойствие — обясни тя. — По-добре е да сложите навън звънец, табела или нещо подобно.

Един облак се премести и освободи светлината на луната. Сега виждаше мъжа — не много ясно, но достатъчно, за да забележи решителните черти и дълбокия му поглед. Изглеждаше като сребърен. В този сив свят бялата му риза се открояваше ясно. Дългата му коса стигаше до раменете. Нещо пресичаше лицето му — белег.

Тогава го позна.

— Ти си… Помогна ми вчера.

Жената с ароматите. Кайл също я бе познал.

— Никой не идва тук горе, затова не е имало нужда да слагам ключалка.

— Винаги има първи път, нали знаеш? А това, че не приемаш посетители, не е достатъчна причина.

— Да, разбира се. Някои са по-любопитни от други.

Кайл наклони глава встрани, без да откъсва поглед от нея.

Елена се намръщи. Тя не беше просто поредният любопитен човек; беше се качила дотук по определена причина.

— Защо се страхуваш от кучета?

Тя понечи да му каже, за да разбере, че има сериозни причини, които оправдават ужаса й. Но после се отказа. В края на краищата, дори не го познаваше; не беше длъжна да му обяснява нищо.

— Хапало ме е куче, очевидно — отговори сухо.

Мъжът вдигна рамене.

— Казваш го, като че ли вината е моя.

Елена се отдръпна от стената. Той бе на няколко крачки от нея. Колко беше висок! Но въпреки това не я беше страх от него. Треперенето й се дължеше на спомена за онзи случай, когато беше дете и немската овчарка на Морис я ухапа, и отчасти на студената нощ.

Изведнъж Кайл отстъпи назад. Ръцете му не бяха отпуснати, а скръстени на гърдите в почти заканителна поза.

— Сама ли си тук?

Елена онемя.

Кайл посочи вратата.

— Ние сме единствените обитатели в тази част.

— Така ли? — Ето че всичко започваше да придобива смисъл.

— Но все пак е по-добре да сложиш ключалка.

Той продължаваше да я гледа спокойно, говореше бавно и отчетливо. Елена въздъхна. Ароматът на мъжа тази вечер беше различен — малко по-топъл и малко по-сложен. Осъзна, че го е събудила. Вероятно приличаше на луда.

— Защо си се качила точно тук, горе?

Директният, почти груб въпрос я изненада. Какво да му отговори?

— Само исках да погледам небето.

Онези думи… Не знаеше защо ги каза. Какво го интересуваше нейното изгубване, нуждата й да се потопи в съзерцание на нощта, за да намери отново спокойствие и мир, освобождавайки ума си от всякакви мисли?

Чудеше какво да направи, а Кайл изглеждаше потънал в мисли.

— Подай ми ръка!

— Защо?

— Искам да видя дали Джон не те е наранил.

Не, нищо не й бе направил — нямаше дори драскотина. Елена се засрами малко. Всъщност, кучето само я беше предупредило, не беше стиснало челюстите си. А може би всъщност само й беше близнало ръката. При мисълта, че реакцията й е била прекомерна, й стана неудобно. Плашеше се от всякакви кучета, дори и от най-малките.

Елена се размърда нервно.

— Няма да накажеш кучето, нали? Уверявам те, че ми няма нищо, а и то не е виновно.

— За човек, който мрази кучетата, се държиш малко странно.

— Аз не мразя кучетата — отвърна тя обидено. — Но много внимавам да съм по-далеч от техните зъби; това е съвсем различно. Както виждаш, всичко е наред… Няма ли лампа на тази тераса?

Кайл се наежи.

— За да гледаш звездите, трябва тъмнина.

— Звездите ли? — повтори тя учудено. За миг си помисли, че не е чула добре.

— Ти каза, че искаш да гледаш небето, а аз имам телескоп.

Шега ли беше това? Елена се изкушаваше да откаже и да си тръгне. Или поне така би направила една разумна жена. Но тя знаеше, че този човек няма да й направи нищо лошо — чувстваше го.

Звездите! Боже господи… Миришеше на рози и имаше телескоп.

— Ела, последвай ме. Не е кой знае какво, но е достатъчно, за да се видят ясно Алфа Кентавър, Сириус, Алтаир. Всъщност, тях може да ги видиш и с просто око, но с телескоп въздействат по съвсем друг начин.

Елена не знаеше толкова много подробности. На нея й стигаше да вдигне поглед и да се вгледа в тъмната нощ, напръскана с хиляди блестящи точици. Спокойствието я обземаше почти веднага. Беше лесно да се оставиш на съзерцанието на безкрайността. Но винаги се бе възхищавала на хората, които знаеха имената на съзвездията. На нея й бе достатъчно да знае, че съществуват Голямата и Малката мечка.

— Погледни тук, вътре — ето така.

Той й показа какво да направи. Очарована, тя не можеше да откъсне очи от него. Той се отдръпна, отстъпвайки й място. Тя мълчаливо наведе глава и се доближи до окуляра. Сякаш потъна в един кадифен свят, в който огромни брилянти грееха с уникална, единствена по рода си, небивала светлина. Сърцето й заби силно. Изпита някакво странно усещане, почувства се малка и нищожна. Чувствата се бореха в нея. Светлата диря на Млечния път светеше толкова близо до нея, и същевременно толкова далече. Преглътна и вдигна поглед. Непознатият беше там, до нея. Ако протегне ръка, можеше да го докосне. Той също я гледаше, потънал в мълчание. Но не чувстваха никакво неудобство. Дори напротив — рядко й се бе случвало да усети такъв синхрон с някого. Беше като познание, като споделяне. Наведе се отново над микроскопа и в полусянката откри колко измамни могат да бъдат големите и загадъчни звезди.

— Не знам даже как се казваш — каза тя изведнъж и вдигна глава.

— Какво значение има? Аз също не знам твоето име.

Така беше, наистина — а това беше най-малкото странно. Внезапно й стана смешно. Подаде му ръка и каза:

— Елена Росини.

— Кайен Мак Лиън. Кайл, ако предпочиташ — отвърна той и й стисна ръката. — Значи си италианка.

Това не беше въпрос. Кайен Мак Лиън се държеше рязко, дори малко грубо.

— Да, току-що пристигнах. А ти? Отдавна ли живееш в Париж?

Той поклати глава и отвърна:

— През декември ще станат пет години.

Изведнъж някаква тъга се прокрадна в гласа му. Беше едва доловима в интонацията му, но я имаше — беше действителна. Елена го погледна. Беше прекалено тъмно, за да разбере какво крие този поглед. После разбра, че вероятно е уморен. Не всички страдаха от безсъние като нея.

— Извинявай, понякога губя представа за времето. Време е да си тръгвам.

Кайл не възрази. Само я погледна невъзмутимо.

— Ще те изпратя.

Разочарованието я накара да ускори крачка. Кой знае защо, очакваше, че той ще я помоли да остане още малко. Беше направо смешна, упрекна се сама. После инстинктивно протегна ръце напред, от страх да не се удари някъде в тъмнината. Отново се бяха срещнали на тъмно.

— Благодаря, много си внимателен.

Преди да излезе на стълбищната площадка, Елена спря.

— Джон, искам да кажа, кучето ти… Не се появи повече — да не се е уплашил?

Кайл тихо се засмя.

— Не, само е малко обиден. Не се притеснявай. Следващия път може да се сприятелите.

Да се сприятели с куче ли? Това не можеше да се случи, дори и след милион години. Но Елена не му го каза. В края на краищата, това „следващия път“ й хареса. Изведнъж се почувства неудобно, почти засрамена. Естествената й склонност към недоверие се прояви и тя побърза да излезе.

— Аз… не смятам, че е подходящо. Благодаря, и извинявай, ако си закъснял заради мен. През нощта не мога да спя и често забравям, че за другите хора не е същото.

— Няма проблем — каза тихо Кайл.

— Не забравяй ключалката — каза Елена и тръгна към вратата.

— Добре.

— Лека нощ, и още веднъж благодаря, Кайл.

Той продължи да гледа в посоката, в която тя бе тръгнала, дори след като вратата се затвори зад гърба й. После влезе вътре и каза:

— Ела, Джон, да си лягаме.

Няколко дни след вечерята в „Жул Верн“ Монтие помоли Моник да доведе Елена в „Нарцисус“.

— Какво ще кажеш да отидем пеш?

— Много ли е далеч?

В този период Елена се изморяваше лесно и не я привличаше идеята да прави дълги преходи.

— Около половин час, но през цялото време се върви от улица „Де Риволи“ до площад „Вандом“, където е парфюмерийният магазин. Няма да имаме време да скучаем.

— Съгласна съм — отговори тя.

След няколко часа Моник я чакаше пред входа. И двете бяха напрегнати, умислени, но бързо се отпуснаха. Улица „Де Риволи“ представляваше истинско зрелище. Беше страшно оживено, имаше всякакви магазини. Докато вървяха, си говореха и се смееха. Елена се успокои. Притеснението, което изпитваше заради тази толкова важна среща, изчезна. Най-накрая стигнаха прочутата парфюмерия, разположена под внушителните каменни сводове край известния площад. Между двете големи витрини имаше врата от масивно дърво, а над тях — старинна фирмена табела.

Златен. Ако трябваше да определи „Нарцисус“ с някакъв цвят, Елена щеше да избере златния.

Въртеше се из магазина и гледаше стените, покрити с огледала със специални рамки, щандовете от розов мрамор и шкафовете с кристални витрини. Имаше флакончета с най-разнообразна форма и големина, предназначени за пълнене, и други, вече напълнени с най-класическите и семпли парфюми. Подовете също бяха от розов мрамор и отразяваха светлината. Всичко сякаш светеше, имаше блясък и лукс в изобилие. Мечти, надежди, илюзии и съблазън. Всичко бе събрано на това място.

Но ароматът, който Елена усещаше във въздуха, не беше хубав. Прекалено наситен, почти задушлив. Беше странно, сред това хромирано съвършенство. Сякаш магазинът притежаваше собствен аромат и не се вълнуваше от хората, които влизаха да търсят аромат, подходящ за себе си.

Като че ли там всичко беше вече решено. Нямаше място — всичко беше заето от наситените есенции. Нямаше зачитане на чуждото мнение, а само налагане на своето собствено: прекрасно, луксозно, но все пак наложено.

Елена усети, че нещо й тежи и я задушава. Магазинът беше същият като Жак. Той беше самият Жак, отразяваше неговия начин на живот и начина му за справяне с всяко нещо.

Не се учудваше кой знае колко, че Моник е решила да прекрати тази връзка. Беше почти сигурна, че приятелката й обича този мъж. Но да му позволи да контролира живота й… Не и Моник. Той беше празноглавец и егоист и единственото, което искаше, бе да я притежава. Жак искаше да доминира в истинския смисъл на думата.

Въздъхна. Но когато този толкова натрапчив аромат я обгърна, съжали, че го е направила. Този път не й се гадеше. За нея това представляваше съвкупност от зле съчетани цветове. Нещо й идваше в повече — тази дума описваше идеално чувството, което изпитваше вътре в „Нарцисус“. Ако зависеше от нея, тя би направила залата максимално неутрална. Щеше да остави да се усеща някоя и друга основна нотка, но по семпъл, дискретен начин, подходящ за всяка композиция — от най-решителната до най-нежната, без да я припокрива. Тя щеше да предлага, а не да налага парфюмните есенции на своите клиенти.

Беше готова да говори с Моник. Приятелката й се върна в компанията на един слаб, изключително елегантен мъж с блуждаещ поглед и изпито лице, с тънки черни мустачки, които лъщяха над служебната усмивка. Косата му беше в същия цвят. Беше с някакъв сладникав, почти захарен парфюм, който прикриваше нещо по-остро. Елена го идентифицира почти веднага. Беше амоняк. Сбърчи нос. Но в този Филип имаше и други неща, които трудно се вместваха в картината. Например, той никак не се радваше да се запознае с нея. В погледа, който й отправи, в подозрителното му изражение имаше нещо, което я притесняваше. Сякаш я преценяваше.

Елена се почувства обзета от безпокойство. Усещаше ясно неговата враждебност и се запита каква ли е причината за това. Никога не го бе виждала досега.

Изведнъж той протегна ръка и зачака тя да му подаде своята. Ръкостискането му бе вяло, дланите му бяха влажни. Изчака с нетърпение момента, в който ще изтрие ръката си в полата.

— Bonjour[1].

Когато се приближи, изглеждаше по-дружелюбен. Дори погледът му не бе толкова остър. Усмихна се, но Елена не успя да прогони обзелото я безпокойство.

Добре, че бе решила да се облече малко по-стилно, помисли си тя. Беше последвала съвета на приятелката си да облече семпла черна рокля. Вдигна косата си на кок, сложи си лек грим и обувки с високи токчета. Промяната бе осезаема и приятна.

Както и новият й съсед, Кайл Мак Лиън. С него се бе почувствала добре, в свои води, въпреки явното първоначално неудобство, изпитано и от двамата. Не беше разказала нищо на Моник. А може би трябваше, помисли си тя. Този мъж беше… забележителен — това бе точната дума. Рязък — да, разбира се, но с някаква извираща отвътре доброта, която беше част от него, от самото му същество. Но сега не беше моментът да мисли за това… С нейния навик да си фантазира.

— Елена, искам да ти представя Филип. Той е… основният двигател на „Нарцисус“.

Междувременно Филип бе наклонил глава на една страна с притворени очи, сякаш се любуваше на думите на Моник.

— Когато жените започнат да ти правят подобни комплименти, значи е време да започнеш да се притесняваш — каза той и се обърна към Елена. — Госпожице, ако ми позволите, ще развенчая този образ, който не ми приляга. Аз не съм двигателят, а управителят на магазина.

Момичето усети отново онова сладникаво чувство, което сега бе прашасало. Прилоша й. Не беше искрен, и тази фалшива скромност я подразни.

— Господин Монтие е истинският двигател на „Нарцисус“; преди него — баща му, а още по-рано — дядо му. Знаете ли, че това е едно от малкото дружества в тази област, чиито традиции датират от векове? А магазинът винаги се е намирал тук, на площад „Вандом“. — Тонът му изведнъж стана сериозен, изпълни се с почит и уважение.

Филип се върна назад към миналото на „Нарцисус“, изброявайки важните клиенти, които бе обслужвал парфюмерийният магазин. Двете жени стояха мълчаливо и грижливо избягваха да се поглеждат.

— Господинът ми показа аромата, който вие сте избрали. Моите комплименти, госпожице. Да работим заедно ще бъде интересно… предполагам. Вие имате някакво предчувствие — или, да го наречем така, чувствителност към аромата. Нещо, което не е често срещано, трябва да призная.

На Елена й се стори, че говори объркано, безкрайно, и това доста я разтревожи. Блуждаещият му поглед се спря на нея още веднъж, преди да се обърне към стената.

— Предполагам, сте наясно, че ние тук не се ограничаваме само с продажбата на парфюми. Тук, в „Нарцисус“, ние ги създаваме. — Каза го неочаквано, сякаш идеята бе проблеснала току-що в ума му. — Естествено, с това се занимават тези, които композират ароматите — носовете. Вие ще трябва да изслушвате клиентите, да записвате изискванията им и да обясните това на специалистите парфюмери. В началото може да ви се стори трудно, но ще свикнете.

Двете приятелки го изгледаха с изненада. Жак не го беше уведомил за уменията на Елена. Заля я гореща вълна, която достигна и лицето й. Собственикът на „Нарцисус“ беше пределно ясен за това какви задачи щеше да изпълнява тя там. Беше й казал, че поне в началото ще трябва да се ограничи с продажбата на парфюми. Но защо беше скрил от Филип нейните действителни възможности, запита се тя объркана. А след това отнякъде, в дъното на душата й, започна да набъбва чувство за гордост от това, което представляваше самата тя, от нейните наследени гени. Тя се ядоса. Чувстваше се дълбоко унизена. Сякаш някой й се присмиваше. Думите на Филип заваляха като камъни върху това, което, както сега вече осъзнаваше, се бе превърнало в нейна мечта.

— Ще направя всичко възможно — отговори тя и отклони поглед.

Филип сякаш не усети раздразнението на Елена и продължи да говори:

— Нужни са много години опит, пълно себеотдаване и сериозни познания, за да се създаде един аромат. — Пак направи пауза, този път придружена от присмехулна усмивчица. — Много хора си мислят, че могат да се превърнат в парфюмеристи, защото притежават инстинкт и чувствителност. Но не е така. В днешно време навсякъде се въдят парфюмерийни специалисти — нещо много неприятно, а и притеснително.

Гласът му бе монотонен.

Елена прехапа устни и измърмори:

— Представям си.

Намръщена, Моник следеше разговора, сякаш в действителност мислеше за нещо съвсем друго. Беше раздразнена, и това си личеше от погледа й.

Филип продължи да говори още малко. Обясняваше на Елена неща, които тя чудесно знаеше, и увеличаваше до гигантски размери раздразнението, което тя се опитваше да потисне. Възможно ли беше наистина да не забелязва нищо? Той не притежаваше никаква интуиция, меко казано. Елена се стараеше с всички сили да е любезна. Този Филип може и да е парфюмерист, но не бе способен да забележи каквато и да е емоция, дори тя да го удари по главата, реши Елена, издържайки на погледа му.

— Има масла, води, есенции. Няма да изпадам в подробности — това са технически процеси, които вие в, този момент не можете да разберете. Но не се притеснявайте, с достатъчна доза търпение и прилежност ще се научите.

Тя ли не можеше да ги разбере? Преглътна възмущението си, но то бе силно и напираше на устните й.

Филип не бе забелязал нищо и й се усмихваше добродушно, доволен от себе си. Изглеждаше толкова наивно убеден, че Елена усети как раздразнението й се изпарява: остана само чувството за неудобство и унижение. Това беше само един етап, който трябваше да премине, и тя щеше да се справи. Така или иначе, бе попаднала на правилното място, нали? Трябваше да има още малко търпение. Съвсем скоро този Филип щеше да си вземе, думите назад.

— Правилата за служителите в „Нарцисус“ са малко на брой, но трябва да се изпълняват стриктно.

Гласът му изведнъж стана твърд. Изражението му също се промени. Сега приличаше по-скоро на бухал, с кръгли очи и нос като клюн. И вече не беше толкова любезен.

— Но аз съм убеден, че вие ще съумеете да ги спазвате. Личи си, че сте интелигентна жена.

По какво ли си личеше? По очите, по изражението или по факта, че разбира от парфюми? Наложи си да се успокои. Нямаше да бъде от полза за никого, ако започне да крещи. Нищо, че умираше от желание да го направи. Отпусна свития си юмрук и разтвори пръсти, после си пое дълбоко дъх. В края на краищата, Филип няма вина, каза си тя. Не беше виновен, че тя изостави стария си начин на живот и сега ни в клин, ни в ръкав се опитваше да започне съвсем друг живот. Знаеше, че не може да прескача етапите. Затова започна да търси в себе си частицата търпение, което все още притежаваше, и се принуди да изслуша правилата на магазина.

Моник се бе отдалечила. Елена я наблюдаваше как се движи из магазина с отнесен поглед и умислено изражение. Видя, че тя извади таблета от чантата си, и се досети интуитивно какво се канеше да направи.

— Имате ли нещо против да започна веднага?

Филип примигна.

— Не знам… Нямаме такава практика.

Но Елена не мислеше да отстъпва. Не искаше Моник да започне да се притеснява за нея. Малкото чувство за независимост постепенно нарастваше в нея и заграбваше все повече пространство и самостоятелност. Налагаше й да ги придобие.

— Няма да ви преча, ще стоя настрана и само ще наблюдавам. По този начин ще мога по-лесно да разбера как трябва да се извършват продажбите и какви отношения трябва да се установят с клиентите — как мислите?

Той вдигна рамене.

— Да, наистина, това може би е добра идея. Но ви предупреждавам — договорът ви започва от другата седмица и едва тогава ще получите договореното заплащане. А то, ако трябва да съм честен — направи пауза, гледайки я в очите — е много щедро. Никой друг в Париж няма да даде такива условия на една продавачка — обясни с лека усмивка.

Елена се намръщи леко, но не отклони поглед.

— Разбира се, продавачка. — Разтегли устни в пресилена усмивка. Ще се справиш, каза си. Съчувствието не беше сред качествата на Филип, но можеше да го игнорира. — Чудесно — продължи тя, — тогава отивам да се сбогувам с Моник. Ако позволите.

Ако не започне да гледа на нещата от правилната гледна точка, нейното приключение щеше да свърши, още преди да е започнало. Трябваше да се върне във Флоренция. Но там нямаше нищо подходящо за нея. Нямаше възможност да отвори отново магазина — нямаше достатъчно пари за това. Не искаше да вижда повече Матео, нито общите им приятели, които изобщо не си бяха направили труда да й звъннат, за да я попитат как е.

Искаше да остане в Париж, да се разхожда из Маре, да отиде отново на Айфеловата кула, да гледа пак звездите заедно с Кайл, да мирише розите, които той отглеждаше на терасата. Искаше го, и толкова. Защото нямаше да се откаже от удоволствието да изпита резултата от решението, което бе взела сама.

Сега не й оставаше друго, освен да се справи с Моник. Въпреки че приятелката й я бе убедила, че „Нарцисус“ е идеалното място за нея, беше готова да се обзаложи, че след поведението на Филип, което се дължеше на арогантността на Жак, вече си е променила мнението.

— Съкровище, не се притеснявай. Ще се обадя на един мой приятел. Няма да ти се налага да понасяш всичко това. — Моник наистина вече бе замислила резервен план. — Ще ти намеря друга работа — добави тя веднага.

Това енергично и притеснено твърдение бе последната капка. Гневът, който бе потиснала, излезе на бял свят и я изпълни с нетърпима горещина. Не беше дете, можеше да се грижи за себе си. Защо, по дяволите, Мони не може да го разбере веднъж завинаги? Тъкмо се канеше да й го каже без заобикалки, когато забеляза възбуденото състояние, в което се намираше приятелката й. Очите й се бяха налели със сълзи, и това я вбеси още повече. Рано или късно щеше да си уреди сметките с Жак. Той не заслужаваше жена като Моник. Елена се запита дали заради този мъж приятелката й няма достатъчно вяра в себе си и собствените си възможности.

— Не, защо? Тук всичко ще е наред — отговори тя. Престори се, че не вижда изражението на искрена изненада, изписано на лицето на Моник, и си придаде вид на спокойна и усмихната.

— Шегуваш се, нали? Жак няма да те пусне в лабораторията, нали чу Филип? Ще трябва да се ограничиш с това да предлагаш парфюми на щанда, докато си тук, като най-обикновена продавачка.

Това всъщност още не бе решено. Жак нямаше ни най-малка представа за това, което тя умееше в действителност. Вдигна рамене.

— Да не би да имаш нещо против обикновените продавачки? — попита с широка усмивка, решена да разведри атмосферата. И тъй като имаше намерение тя да каже последната дума, придружи Моник до вратата и попита: — Ти нямаше ли среща с Льо Нотр?

Моник кимна, все още не съвсем убедена.

— Ако имаш нужда…

— Тръгвай си, нали ти казах. — Този път гласът на Елена бе изгубил любезността си. Изпрати я до изхода и се върна вътре. Дишаше учестено, твърдо решена да направи необходимото, за да удовлетвори изискванията на Жак, Филип и на всеки друг, ако е нужно. Гневът сега се бе превърнал в буца, която стягаше гърлото й.

Щом успя да се успокои достатъчно, се върна при Филип. Съсредоточи се върху вътрешната организация на магазина: гледаше внимателно разположението на парфюмите, отношението към клиентите. И в края на деня, докато се връщаше вкъщи пеш, сгушена в якето си; вече си бе създала съвсем ясна представа за това кое е важно и кое не.

Беше удивена и много ядосана. Бе помагала на баба си години наред в магазина. Аршинът, с който мереше, бе наученото от нея. Но нищо от това, което знаеше, не можеше да се сравни с теорията на „Нарцисус“. Те убеждаваха клиента, разсейваха неговите представи, привличаха го с това, което всички наричаха „клопката на обонянието“.

Но коя беше тя да твърди, че това не е правилният подход? Този магазин имаше успех, докато тя бе закрила дейността си, защото нямаше достатъчно клиенти, дори за да си покрие разходите. Когато Лучия се разболя, светът се срути отгоре й. Баба й от самото начало осъзна сериозността на заболяването си и настоя да си стои вкъщи. Не искаше и да чуе за болници. Тя не можа да направи друго, освен да се приспособи. За няколко месеца Лучия бе надвита от болестта. Продължаваше да говори за миналото, за Беатриче, за Идеалния аромат. Повтори й историята на семейството им — това, което жените от тяхната фамилия, Росини, бяха създали. Беше казвала и повтаряла многократно колко е важно да се следва Пътят. Елена знаеше тези разкази наизуст, но въпреки това изслушваше баба си внимателно и остана с нея до края. Нямаше много време, което да посвети на магазина. Когато баба й почина, единственото, което можеше да направи, бе да затвори магазина. Нямаше нито сили, нито желание да продължи.

Нотите на „La Vie en rose“[2] внезапно прекъснаха потока на мислите й. Видя, че вече е стигнала до Маре. Точно на ъгъла с улица „Де Розие“ един старец продаваше стари литографии с изгледи от града. Всяка вечер Едит Пиаф пееше: Quand il me prend dans ses bras, il me parle tout bas, je vois la vie en rose. Il me dit des mots d’amour, des mots de tous les jours…[3].

Старецът въртеше все същия диск и при слънце, и при дъжд. Този жест изразяваше съжаление, разочарование, мъка по изгубена любов — или поне така предположи Моник една вечер, когато минаха пред него.

Елена си тананикаше тази мелодия, без да се замисля особено. Харесваше дълбокия, покъртителен глас на певицата, през който прозираше обаянието на други времена. Този път обаче Елена се вгледа в очите на стареца и не забеляза никаква романтика. В острия, воднист поглед виждаше само някаква твърда убеденост и присмехулна усмивка. Естествено, старецът може би пускаше постоянно една песен, защото тя му напомняше за любов, за някоя жена, за миналото. Или пък го правеше просто за да привлича туристите, да ги подканва да отворят портфейлите си и да отнесат със себе си частица от Париж, заедно с една сълзлива история. И дори най-големите циници, когато се оказваха пред този шарен щанд, хванали за ръка настоящата си любов, сваляха гарда и се оставяха най-известната песен в света да ги плени, говорейки за това колко безкрайно по-хубав би бил животът, ако го гледаме през розови очила. Въпреки че стратегията на стареца бе съвсем явна за Елена, всички се разхождаха, тананикайки си с удоволствие песента.

Дори тя самата, когато минаваше пред щанда, се оказа в плен на нещо като магия.

Подмина го, без да го погледне, все едно му бе сърдита. Зави в първата пряка и продължи към улици „Парк Роял“. Чувстваше се тъжна и цинична. Не и харесваше този начин на използване на чувствата. Мисълта за Матео се промъкна в този вихър от емоции, които носеше в себе си.

Усещането бе неприятно. Пропъди мисълта. Онзи спомен не й причиняваше болка както в началото, но все пак не искаше да мисли за това. Тъга — това й навяваше. И едно глупаво желание… и тя да има „La Vie en rose“. Не искаше да вижда хитростта в очите на този стар продавач, а се надяваше той да е свързан с тази песен по друга причина — наистина искаше да повярва в това.

Но после се замисли над това, което имаше, а не над това, което й се бе случило. Работа, и то престижна. Жилище, което много й харесваше, и най-вече, една нова възможност.

В края на краищата, не бе никак зле, нали?

Докато влизаше в своя двор, гласът на Пиаф, който вече едва се чуваше, продължаваше да я пленява. Des nuits d’amour à plus finir, un grand bonheur qui prend sa place, des ennuis, des chagrins s’effacent, heureux, heureux à en mourir.[4]

[1] Добър ден (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Животът в розово (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Когато той ме прегърне и ми проговори съвсем тихо, виждам живота в розово. Той ми говори за любов, ежедневни думи… (фр.). — Б.пр. ↑

[4] Любовни нощи, които нямат край, огромно щастие, което те обсебва, неприятностите и тъгата изчезват, щастливи сме, щастливи до смъртта си. (фр.). — Б.пр. ↑

10.

Жасмин. Цвете на нощта; излъчва аромата си само по изгрев и по залез-слънце. Опияняващ, топъл, напомня за магическия свят. Изтънява границите и дарява добър и щастлив живот. Чувствен, лесно приспособим. Удоволствието се крие в малките снежни венчелистчета. Да го откъснеш — това е само началото.

Моторът препускаше прекалено бързо в нощта. Улицата бе тъмна, а асфалтът — хлъзгав от силния дъжд. Оглушителен клаксон на камион разкъса тишината.

Облян в пот, Кайл се размърда насън. Пръстите му стиснаха чаршафите. Помнеше много малко от катастрофата, но усещането, че стомахът му се гърчи, помнеше много добре. Други чувства носеше в съзнанието и душата си. Плуваше вътре в тях, опитвайки се да диша в отчаяното търсене на нещо, което да му даде отсрочка, да му позволи да си почине, поне колкото да възстанови силите си.

— Аромат на земя и рози. — Тези думи си проправиха път сред облачните пластове на съня му, между тъмнината и страданието. Той ги задържа в себе си, търсейки сред спомените си лицето на жената, която ги бе произнесла. Образът й постепенно изплува.

Изправи се рязко. Дишаше тежко, гърлото му пламтеше. Когато погледът му се фокусира, разбра, че се намира в спалнята, в Маре. Обзе го облекчение. Беше само сън, проклет сън. Постепенно обърканото му състояние започна да отстъпва назад.

Джон веднага се намести до него. Кайл прокара ръка по козината на животинчето, като я задържа на главата му.

— Ако й бях попречил да кара, нямаше да се случи — измърмори той.

Но това бе измама, знаеше го. Ако на мястото на Жулиет, приятелката му, бе той, катастрофата пак щеше да се случи. Камионът щеше да го удари челно. Но Жулиет вероятно щеше да се спаси. Точно тази мисъл го тормозеше. Прокара пръсти по белега, който загрозяваше дясната част на лицето му.

Когато излезе на терасата, още бе гол до кръста. Почувства студения утринен въздух по кожата си. Отиде до вратата, която водеше към стълбите, отвори я и провери ключалката. Трябваше да отскочи до железарията, за да купи нова, защото тази не работеше. Беше обещал на новата си съседка. Така нямаше да я намира неочаквано в дома си. Не че щеше да му е неприятно — беше достатъчно честен със себе си, за да си го признае. Но това не означаваше, че да намира чужди хора вкъщи трябва да се превърне в навик. Той си се чувстваше добре така, както си беше: сам.

Гаденето не спираше, не я оставяше на мира. Елена вдиша бавно утринния бриз, захапа без желание връхчето на кроасана и изчака още няколко минути.

Безсънието, гаденето и умората я караха да се чувства като парцал. Най-накрая буцата, която стягаше гърлото й, се отпусна и й позволи да стане от масата, на която бе закусвала. Махна на Антонио и жена му, пресече улицата и провери колко е часът. Докато вървеше към магазина, реши да отдели малко време и за себе си. Приятно й беше да се разхожда из Париж. Трябваше да попита Кайл кой маршрут да избере. Всъщност, можеше да попита и Моник и тя със сигурност щеше да я придружи. Но не й се искаше, а идеята да отиде с Кайл я привличаше. Продължи да върви, разглеждайки сградите. Колко беше красива тази част от Париж! Подмина улица „Сент Оноре“ и не след дълго спря, за да се полюбува на огромната колона в средата на площад „Вандом“. След това продължи под сводовете. Когато влезе в магазина, се огледа, за да намери Филип.

Възможно ли бе никой друг, освен нея да не усеща колко е силна и въздействаща тази есенция? Надяваше се, че скоро ще свикне с този толкова наситен аромат. Трябваше да се научи да го игнорира.

— Ето я, най-после — каза Филип и вдигна глава от масата, на която бе наредил сребърни флакончета.

— Казахте да дойда в девет — отвърна тя, поглеждайки кристалния часовник на полицата.

Той я изгледа.

— Ние идваме един час преди отварянето на магазина, имайте го предвид.

Но беше пропуснал да я предупреди за това.

— Не знаех — отвърна тя.

— Тогава се информирайте. Изисквам максимума от нашия персонал. Ако искате да останете при нас, трябва да се съобразявате с това, госпожице.

Елена понечи да отговори, но размисли, преглътна думите, които напираха на устните й, и стисна зъби.

Една жена се приближи към тях. Филип прочисти гърлото си и каза:

— Това е Клодин. — Жената беше на около трийсет и пет години, руса, с невъзмутим вид.

— Bonjour, госпожо — поздрави Елена.

Жената само кимна. Леката усмивка, която се появи на лицето и, не промени изражението й. На Елена й заприлича на Джокондата. Не че бе очаквала целувки и прегръдки, но поне някакъв признак за живот. А в усмивката на Клодин нямаше нищо. Нищо нямаше и в аромата й. Елена дори не успяваше да го усети — или защото беше много лек и нежен, или защото просто потъваше в аромата на „Нарцисус“, сякаш държеше да се слее с него. Опита се да се концентрира. Усети лек дъх на бенджамин, а след това на тамян, последван от поредица дървесни и мускусни аромати и опушени нотки, които балансираха есенцията по оригинален начин, като засилваха характера й. Имаше решителен, блестящ, но същевременно далечен аромат. Като парфюм, който човек си е сложил предния ден, или преди да вземе душ.

„Прада“ — тази жена си бе сложила „Бензоин“ на „Прада“ и го бе замаскирала с нещо, което се смесваше с аромата от помещението на „Нарцисус“; нещо, което — можеше да се обзаложи — бе продукт на тяхното производство. Приличаше на картина, скрита под друга картина. Това й се стори странно. Всеки има право да ползва това, което му харесва; защо се налагаше да го прикрива? Вероятно в „Нарцисус“ не приемаха персоналът да ползва парфюми от други марки. Възможно ли е? Трябваше да провери, помисли си тя.

— Днес ще работите с нея — продължи Филип. — Следвайте нейните инструкции, моля. — След това тръгна през магазина, като спираше пред различни шкафове.

Статуята най-сетне се оживи, обърна се към Елена и отправи към нея безчувствения си поглед. Светлосините й очи, в които прозираха и зелени жилки, бяха леденостудени.

— Говорите добре френски, нали?

— Да — отвърна спокойно Елена.

— Чудесно. Мразя да повтарям. Следвайте ме и внимавайте. Не пипайте нищо.

Чудесно начало, помисли си Елена. Въздъхна и си каза, че при някои хора милото отношение е истинско изключение. — Разбира се — отговори на глас.

Джокондата всъщност не беше чак толкова лоша. Систематично, без да спира нито за миг, й показа къде се намират всички парфюми; помещенията, задачите, които трябва да изпълнява, официалните правила, както и неофициалните, които бяха не по-малко важни. А след това я заведе в лабораторията.

— Тук се влиза само с покана — каза тя и застана на вратата.

— Ясно.

Клодин забеляза непроницаемото изражение на Елена и вдигна вежди.

— Работили ли сте някога в лаборатория? — попита тя.

Елена кимна.

— Да.

Жената я погледна и попита:

— Флорентинската школа, нали?

— Да, общо взето — отговори Елена. — Пояснете, моля.

Този неочакван интерес я смути. Ами сега? Може би беше по-добре да се държи скромно пред Клодин, но чувството на гордост от семейството й се появяваше в най-немислими моменти. Какво толкова, ако каже как стоят нещата. Естествено, нямаше да казва, че бе създала първите си парфюми под ръководството на баба си, когато бе едва дванайсетгодишна. Това бе по-добре да запази за себе си.

— Започнах да уча в Грас култивиране, екстракция и всички етапи до завършването на един парфюм. Във Флоренция довърших обучението си и усъвършенствах техниката си.

Дори думите на Елена да я бяха впечатлили, Клодин не го показа. Само кимна с полуусмивка.

— Ще имате възможност да ми докажете своята компетентност. Има някои клиенти, които предпочитат персонализирани композиции, и ние обикновено променяме по някоя съставка във вече изпитаните формули. Така че ще ви видя в действие.

Сърцето на Елена подскочи. Значи, да създава парфюми в „Нарцисус“ беше само въпрос на време.

— Последвайте ме — днес ще работим с клиенти. Внимавайте и не ме прекъсвайте. Разбрахме ли се?

Елена кимна.

Клодин продължи да говори и тя се престори, че я слуша. Но се радваше твърде много, че да може да се концентрира върху неща, които знаеше отлично. Най-после жената й показа нейното място и се отдалечи, за да се подготви да посрещне първите клиенти.

Тази сутрин дойдоха много хора. Всички служители в магазина бяха много заети. След като научи наизуст голяма част от парфюмите, създадени от Жак, Елена отиде на щандовете за продажби, но стоеше малко настрана. Клодин бе започнала да обслужва един възрастен мъж, който искаше по-специален парфюм. Беше видимо раздразнен; възлестите му пръсти стискаха дръжката на луксозния бастун, предназначен за разходка.

— Не, това не ми харесва. Мирише на старо, напомня за нафталин. Боже господи! — възкликна той възмутен.

Клодин продължаваше да се усмихва.

— Мога да ви посъветвам да вземете по-дискретен меланж, ако решите. Какво ще кажете да добавим и малко сандалово дърво?

Мъжът сви устни.

— Откъде да знам дали ще ми хареса, ако не ми дадете да го помириша?

Стоеше пред щанда намръщен, с блестящи очи и разочаровано изражение. На масата вече имаше десетина използвани листчета. Усмивката на Клодин започваше да показва първите признаци на умора.

— Увериха ме, че ще успеете да удовлетворите желанието ми. Явно са преувеличили. Защо ли си губя времето при вас?

Беше повишил тон и няколко от другите клиенти се обърнаха любопитно. Клодин сви устни.

— Кажете ми, какво точно желаете?

— Не ме ли слушахте досега? Имам нужда от нов парфюм. Не искам изтъркани есенции.

— Ще представя отново на вашето внимание всеки от тези парфюми — отговори Клодин и посочи шишенцата, подредени на щанда. — Искате ли пак да ги помиришете?

Възрастният господин притвори очи.

— Искате да намекнете, че не знам какво искам ли?

Нежните ноздри на жената се разшириха. Тя бързо губеше почва под краката си.

— Момент, моля — каза тя.

Елена бе присъствала на сцената; стоеше отстрани. Мъжът бе облечен оригинално и елегантно. Беше нервен. От време на време прокарваше пръст по кърпата на врата си — опитваше се да намали напрежението, което усещаше. Оглеждаше парфюмите, а в погледа му личеше желанието за нещо ново: втора младост, нещо, което да отблъсне старостта, да му вдъхне вяра в собствените му сили. Мъжете се опитват да се подмладят, надявайки се на малки чудеса… като една нова любов, например. Елена не знаеше откъде й хрумна — но ако бе така, ако този възрастен господин искаше да се промени, да се представи в привлекателен ароматен вид, то тя вече знаеше какво може да се направи.

— Опитайте това — сигурна съм, че ще ви хареса — каза Клодин, подавайки му ново листче с парфюм.

Мъжът й хвърли подозрителен поглед. После го доближи до носа си и се намръщи още повече.

— На момченце ли ви приличам? Наистина ли мислите, че мога да ходя с този… този аромат? — възкликна с възмущение.

Ръката на Клодин се сви в юмрук, погледът й се вледени.

— Ако бъдете така добър да изчакате още малко, ще потърся нещо друго за вас.

Клодин мина близо покрай Елена — лицето й бе мораво, но усмивката й бе застинала като някакъв печат.

„Невероятно — помисли си Елена. — Това се казва професионализъм!“

Но Клодин наистина вече бе загубила търпение и се бе обърнала към друг клиент, който искаше ароматизирана розова вода.

Тогава възрастният господин сякаш се отпусна. Ядът му отмина и остана разочарованието — дълбоко и парещо. Нещо, което нямаше нищо общо с парфюма. Изпитваше безсилие, въпреки опитите да спре неспирния ход на времето и да получи друга възможност.

— Мога ли да попитам, какъв парфюм сте ползвали преди? — каза Елена и се приближи.

Клодин я бе предупредила да не я прекъсва, но не й беше забранила да говори с клиентите. На практика не нарушаваше никакво правило.

Смекчи тона. И тъй като господинът бе потънал в мислите си, повтори въпроса. Човекът изведнъж вдигна глава, сякаш едва сега бе забелязал нейното присъствие.

Тя му подаде ръка с леко неудобство.

— Казвам се Елена Росини. — Баба й винаги се представяше на клиентите си.

— Жан-Батист Лагоз — отвърна той. Но вместо да стисне ръката й, я хвана в своята, наведе се и я целуна, като джентълмен от едно време.

Кожа, лабданум и бергамот, помисли си Елена, когато той се приближи до нея. Силен и същевременно изискан аромат, с основна мускусна нотка. Почти можеше да види как Жан-Батист наблюдава въртележката на живота, която вече го бе изхвърлила. Усещаше уплахата, инстинктивното презрение, прикрито под пластове мъка, и силното желание отново да стане част от него.

— Вие служителка ли сте? — попита той.

Елена кимна.

— Днес е първият ми ден.

Възрастният господин се огледа наоколо и когато срещна погледа на Клодин, се обърна към Елена.

— Онази жена там шеф ли ви е? — Изглеждаше наистина обиден.

— Донякъде.

— Горкичката — каза той и поклати глава. След това сви устни и изгледа накриво Клодин. — Има хора, на които отвътре им идва да са неприятни.

Да, и тя си беше помислила същото. Но не беше удобно да го споделя с клиента, затова насочи разговора към по-удобна тема.

— Вие използвате шипър — много е хубав, но ако съм разбрала правилно, искате нещо ново.

Най-неочаквано Жан-Батист изостави войнствеността си.

— Да, точно така. Исках парфюм с характер — решителен, с оригинален дух. Но тази… хм, не може да разбере, не ме слуша.

Елена си помисли за друг шипър. Естествено, ставаше дума за класически парфюм на базата на дъбов мускус, но можеше да му придаде по-фриволен аспект, като добави лимон и ветивер, с което да го направи по-мек и по-свеж. Щеше да му отива. Изглеждаше като човек, който има определен вкус — не съвсем традиционен, ако се съди по облеклото. Синьо сако, панталони на тънко светлосиньо райе, червена кърпа вместо вратовръзка. Носеше масивен златен пръстен с диаманти на безименния пръст на дясната ръка. В него нямаше никаква срамежливост — само твърда решителност. Парфюмът, който искаше, представляваше стратегия за завоевание и бе важен за него, затова се занимаваше лично с този въпрос.

— Защо не помиришете пак тези есенции? Може да ги променим по ваш вкус — предложи му Елена. Трябваше да печели време, за да може да говори с Клодин. Беше сигурна, че в магазина имат шипър от нова генерация. От друга страна, Монтие беше професионалист; не би се оставил без нов вариант на класическите парфюми, които общо взето най-много се ценяха.

Жан-Батист се намръщи. За момент Елена се изплаши, че ще откаже. Погледна Клодин, а после пак него. Може би заради тревожността, която прозираше по лицето на момичето, или просто защото искаше да подразни вещицата, която се бе държала пренебрежително с него, Жан-Батист протегна ръка и помириса едно от листчетата.

— Веднага се връщам — каза Елена с облекчена усмивка.

— Не бързайте, скъпа — отвърна той.

Тя отиде при Клодин и й обясни какво е намислила.

— Имаме ли нещо с нероли, розов грейпфрут или лимон като връхна нотка, жасмин, гардения, магнолия, или друг цветен меланж и сърцевинна нотка амбра, сандалово дърво или мускус? Ветиверът например би бил идеален…

Клодин помисли и каза:

— Да, това е шипър. Имаме подобен, който може да е подходящ за него. Мисля, че в него имаше и кожа.

Елена беше във възторг. Кожа — ароматът на предците, толкова мъжествен и силен… Би било страхотно.

Клодин не отвърна на усмивката на Елена, но се зае веднага с въпроса. Не използваха често шипъра. Той беше прекалено решителен, богат; парфюм със силна идентичност, който не е за всеки — по-често се създава за жени. Но в по-специални композиции, с точните съставки, беше силно мъжествен. Защо не? Интуицията на Елена може би бе правилна. Клодин провери в архива, намери това, което търсеше, и се върна при клиента.

Елена вървеше след нея, на малко разстояние. Жан-Батист все още бе обиден. Когато Клодин му предложи да помирише листчето, той се престори, че гледа в друга посока.

Тя прехапа устни.

— Госпожице, можете ли да покажете вие аромата на господина?

Той още изглеждаше сърдит, със стиснати зъби и изкривено лице.

— Елена, замести ме — Филип има нужда от моята помощ — прошепна Клодин и двете си размениха съзаклятнически погледи.

Когато Клодин се отдалечи, Жан-Батист се приближи до листчето с аромата.

— Важен ли е поводът? — попита Елена.

Мъжът хвана листчето с върха на пръстите си, доближи го до носа си и прошепна:

— Да, много важен.

— Помиришете го спокойно и мислете за това, което искате; за това, което бихте искали да стане. Усетете дали отговаря на чувствата ви, или пък липсва нещо.

Той последва съвета й. Мълчаливо, почти с благоговение. След това започна да говори.

— Разделихме се зле, и то за нищо. Бяхме млади, горди. А сега… нещата се промениха. Аз така и не се ожених, тя пък е вдовица… — Започна да разклаща леко листчето, попило аромата на шипъра.

Елена замълча, впечатлена от тази история.

— Тя не е единствената жена, която съм обичал. Но тя беше тази, за която съм страдал най-много. И остана завинаги в мислите ми с упоритост, която и до днес ме изненадва. — Направи пауза и размаха листчето.

— Инатът й беше много досаден. — Той се намръщи още повече. — Но когато се усмихваше… и сега, когато се усмихне, очите й изведнъж се озаряват, погледът й докосва душата ти. Тя е красива, независимо от изминалите години. За мен тя е прекрасна. — Подуши отново парфюма. — Напомня ми за градина, пълна не само с цветя, но и с други растения. Имам чувството, че чувам как водата тече. Мирише на лимон… или може би на портокали. Веднъж бяхме заедно в една овощна градина. Денят беше прекрасен, смяхме се много. Бяхме много щастливи в онези дни. После се върнахме в града.

Бе потънал в спомените си, и то благодарение на този парфюм. Елена не можеше да откъсне очи от него. Погледът му блестеше от вълнение.

— Вие била ли сте влюбена някога, госпожице?

— Не, мисля, че не — прошепна тя след дълго мълчание.

Той я погледна странно.

— Не се притеснявайте — вие сте мила и сладка, скоро ще намерите правилния човек. Тъжно е човек да е сам, госпожице — въздъхна той. — Гордостта е топла само на пръв поглед; след това се превръща в леденостуден спътник. Следвайте сърцето си.

Внезапно Елена почувства нуждата да сподели с някого, че в сърцето си изпитва интерес към мъж, който бе срещнала само два пъти, и то на тъмно. Дори не знаеше как изглежда наяве. Но неговият аромат… Тя го познаваше много добре. Почувства трепет в стомаха, но прогони тези мисли и се съсредоточи върху Жан-Батист.

— Ами… по едно време бях сгодена — побърза да поясни, — но той… той предпочете… Нещата не потръгнаха — заключи тя. Очите й бяха вперени в гладката повърхност на щанда.

Жан-Батист протегна ръка и я сложи върху нейната.

— Той е идиот, сигурен съм. Не се притеснявайте, ma chère — животът предполага, господ разполага, но ние имаме последната дума по всички въпроси.

— Да — измърмори Елена, не съвсем убедена.

— Този парфюм много ми харесва — продължи той. — Напомня ми за миналото, но в него има и нещо ново. Надежда — точно това, което исках. Една надежда. Знаете ли, че животът няма да има смисъл, ако я няма надеждата?

Да, знаеше. Затова и се бе преместила в Париж, без изобщо да помисли. Въпреки че бе наясно, че няма да е лесно. Защо тогава тази буца стягаше гърлото й? И тези глупави сълзи пареха очите й. Прогони ги почти ядосано и отвърна:

— Точно на това се уча в момента.

Жан-Батист се усмихна.

— Вие сте добро момиче. А сега ми дайте една опаковка от този парфюм — но не прекалено голяма, моля, за да имам повод скоро пак да дойда.

Той й намигна и Елена се досети, че като млад сигурно е бил голям донжуан. Кой знае каква беше историята на загадъчната жена, която го бе накарала да потърси специален парфюм — нещо, с което да й напомни за добрите стари времена и да я убеди да опита отново, да даде втори шанс, на тяхната връзка.

Това не бе единствената продажба на Елена този ден. Под внимателния, но дискретен поглед на Клодин обслужи и други клиенти и получи две големи поръчки.

Докато се връщаше вкъщи, уморена, но много доволна, тя се опитваше да си спомни това, което знаеше за композицията, и беше нервна.

Чувствата на тези хора я завладяваха — усещаше ги, говореха й. Беше се опитала да им се противопостави и да ги прогони, повече по навик, отколкото заради друго. Бяха успели да проникнат през защитата й и сега седяха на клона, накацали като птици, и не спираха да се взират в нея. Тя усещаше техните желания, но най-вече чувстваше нужда да ги удовлетвори. Защото можеше да го направи — това умееше най-добре от всичко на света.

Ужасяваше се от собствените си възможности; страхуваше се, че фикс идеите на фамилията Росини ще се проявят в нея, както се бяха проявили при баба й и майка й.

Нейните предшественички бяха пренебрегнали всичко заради парфюмите. Дали тя щеше да успее да се противопостави, да се приближи до парфюмите, без да се превърне в тяхна робиня?

Не знаеше — или по-точно, не беше сигурна. Защото онзи ден се бе почувствала наистина добре. Да предлага в „Нарцисус“ нови творения и нови ароматни решения на клиентите я удовлетворяваше. Но не само — имаше нещо много по-важно: това бе придало смисъл на нейния ден.

Когато влезе в двора, стигна до входната врата, без дори да се огледа наоколо, потънала в мислите си. Зарови в чантата си и затърси ключа, намери го и го пъхна в ключалката.

— Здравей, Елена.

Кайл. Името му си проправи път сред кълбото от емоции, което бушуваше в нея. Вдигна глава и го видя на няколко метра — бе се подпрял на стената с едната си ръка. Светлината от уличната лампа го осветяваше, като изостряше още повече ъгловатите форми на лицето му. Очите му бяха тъмносини, погледът — дълбок, косата — кестенява, с червеникави отблясъци.

Почувства как сърцето й подскочи и изведнъж, докато го гледаше, главата й сякаш се изпразни.

— Най-после да се видим на светло — каза тя с усмивка.

Кайл изведнъж помръкна. Бързо се отлепи от стената и направи крачка назад, без да отделя поглед от нея. Сега вече не беше спокоен. Ръцете му потънаха в джобовете на коженото яке, изражението му бе студено.

Усмивката на Елена угасна. Сега пък какво го прихвана? Отново си смени рязко настроението… Но тя нямаше никакво намерение да го обиди.

Впери очи във входната врата, сложи ръка на ключа и го превъртя, но вратата заяде. Пак опита, но безуспешно.

— Проклятие — изруга и ритна дървената врата.

— Остави на мен — каза Кайл и тръгна към нея малко неуверено.

Елена го изгледа съкрушително.

— Сигурен ли си, че искаш да се доближиш?

Той се намръщи, лицето му изразяваше недоумение.

После се огледа наоколо.

— Понякога хората се изнервят, ако се приближа прекалено много.

— Шегуваш се, нали?

Но той явно не се шегуваше. Стоеше пред нея с непроницаемо изражение и потъмнял поглед.

Елена поклати глава.

— Освен това, както виждаш, ние дори не се познаваме — нямаш никакво оправдание.

Усети, че се е приближил, защото го чу как затаява дъх. За момент си помисли да се отдалечи, за да бъде също толкова нелюбезна, но след това реши да не се занимава с това. Беше прекалено уморена, за да се кара с него. Пое си дълбоко дъх и моментният гняв, който я бе обзел, изчезна.

И тогава Елена усети отново аромата му, леко изменен от недоумение и от някакво слабо неудобство.

Задържа погледа си върху входната врата, после го отмести.

— Не знам какво ме прихвана. Аз… Добре, съгласна съм — опитай ти.

Кайл не отговори. Протегна ръка и издърпа леко дръжката. В този момент ключът се превъртя. Щракването прозвуча сухо между тях.

— Готово — каза той и разтвори широко вратата. Елена го изгледа, после влезе във входа.

— Заповядай — каня те на кафе.

Кайл не отговори. Ръцете му отново потънаха в джобовете. Тя веднага съжали, че го е поканила. Колко бе глупава. От километри се виждаше, че той няма желание.

— Добре, остави. Ще се видим. Благодаря за вратата — промълви тя.

— Бих предпочел чай. — Дълбокият глас на Кайл сложи край на всички опити на Елена да се сбогува. После светна лампата.

— Имаш ли чай? — попита отново, гледайки я в очите. — Ако нямаш, не е проблем — аз имам.

Явно щяха да пият чай заедно — по всичко личеше, че той не е враждебно настроен към нея. Трябваше да се успокои, помисли си Елена. Да бъде постоянно нащрек не бе добре за нея. Усмихна се — чувстваше се леко зашеметена. Кимна.

— Добре. Мисля, че имам някакъв.

Той изглежда се канеше да каже нещо, но само отиде до вратата и попита:

— Ще ми дадеш ли ключовете?

Не се усмихваше — просто стоеше в очакване на разрешението й.

Елена трябваше насила да отлепи погледа си от неговия. Кимна.

— Добре, ти отвори!

Кайл се справи много бързо, разтвори широко вратата и се отдръпна настрани, за да може тя да мине. Елена влезе, леко разтревожена. Не разбираше защо, но знаеше, че между тях се е случило нещо.

Мина покрай него, без да го погледне. Осъзнаваше напълно присъствието му и неговия аромат. Стигна бързо до стълбите, водещи към горния етаж.

— Никога не съм влизал в този апартамент — каза Кайл и се огледа наоколо. — Много е интересен — оригиналното му разпределение не е променяно. — Протегна ръка и посочи сводовете, поддържани от дебели каменни стени. — Виждаш ли колко е високо? Тук са държали каляските. А горе е имало помещения за прислугата.

Продължи да говори, описвайки оригиналната архитектура на бившия замък. Стените около тях сякаш полека-лека започнаха да оживяват. Загубиха влажния си блясък, мазилката сякаш се обнови.

— Жалко е да се остави партерният етаж така — заключи той.

Елена продължаваше да го гледа, застанала на първото стъпало.

— Ако този апартамент беше мой, щях да го ремонтирам и да го превърна в магазин, например в парфюмерия.

Кайл се доближи до нея и я изгледа продължително.

— Ти това ли работиш? Парфюмериен специалист ли си?

Сега всичко придобиваше смисъл. Ароматът, който ухаеше на земя и на рози… Парфюмите заемат важно място в живота на тази жена. А има и още, каза си Кайл. За миг бе помислил, че и тя е като другите. Белегът не беше толкова ужасяващ, но хората изпитваха инстинктивно отвращение към нещата, които не са идеални. Беше свикнал с времето, а и в края на краищата и той не харесваше всички. Когато почувства погледа на Елена върху себе си, усети нейната изненада. Беше се отдръпнал — винаги го правеше; хората не обичаха да са прекалено близо до него. Обикновено бе достатъчно да осигури малко разстояние, за да не се изнервят. А тя го удиви отново, като се ядоса. След това пак се държа приятелски, дори го покани на кафе.

— Наистина съм парфюмер, но това не е важно — отвърна тя, обърна се и тръгна нагоре по стълбите.

— Зависи от теб.

Елена го погледна през рамо и попита:

— В какъв смисъл?

— Дали е важно, имам предвид.

Настъпи мълчание. После тя кротко се усмихна.

— Кайл, прав си. В края на краищата, всичко зависи от мен.

Кайл не успяваше да отклони поглед от слабата фигурка, която се изкачваше по стъпалата. Харесваше светлите й коси, които падаха по раменете, честния и открит поглед. Но това, което най-силно го впечатли, бе усмивката й. Когато се усмихваше, тя ставаше красива.

Изведнъж Елена се поколеба. Беше стигнала до площадката на втория етаж. Подпря се с ръка на стената.

Кайл й се притече на помощ, като прескачаше през две стъпала.

— Какво има? — попита я рязко, хващайки я за раменете.

Елена си пое дълбоко и бавно дъх и световъртежът попремина.

— Нищо, зави ми се свят. Сигурно нещо съм настинала — отвърна, след като се съвзе от замайването. Но не можеше да диша добре и вече започваше да се притеснява. От няколко седмици редовно й ставаше лошо.

— Оправи ли се? — попита Кайл; не спираше да я подкрепя. Намери кухнята и я придружи дотам, като я държеше плътно до себе си. — Седни тук, бледа си. — Той започна да търси сред висящите съдове. — Чаят прави чудеса — добави тихо след малко.

— Наистина ли? — каза тя, все още леко объркана, и се отпусна на стола.

Кайл намери чайника, напълни го с вода и го сложи на котлона.

— Поне така казва майка ми. Затова предполагам, че е вярно. — Отиде при нея, сложи ръка на челото й и попита:

— Яла ли си?

— Да.

Продължи да я гледа, сякаш преценяваше отговора й. После кимна.

— Вероятно ми е паднало кръвното. Чаят ще помогне — каза тя.

— Ти чакаше ли ме преди малко? — попита тя, защото не обичаше да мисли за майките, а и защото наистина й се искаше да разбере.

— Да — отговори Кайл. — Исках да ти кажа, че смених ключалката на вратата на терасата.

Елена го изгледа.

— Сега разбрах. — Студената хватка на разочарованието отне малка част от радостта, която изпитваше, докато гледаше как той се справя в нейната кухня.

— Но няма звънец, затова исках да ти дам номера на мобилния си и да поискам твоя. Следващия път, когато искаш да дойдеш да погледаш звездите, ми се обади преди това. Аз… — Направи пауза. — Не съм свикнал с гости.

Гласът му беше толкова слаб, че Елена трябваше да се напрегне, за да го чува.

— Между другото, трябва да ми разкажеш защо те е страх от кучета — добави той.

Извади една бележка от джоба на джинсите си, приглади я с пръсти, остави я на масата и отиде да налее чая.

Елена не знаеше какво да каже. Продължи да го следва с поглед, малко изненадана, но щастлива. Това беше някаква странна радост — напълно безсмислена. Беше я чакал, за да й даде номера на мобилния си — не, по-скоро за да си разменят номерата. Почувства се като ученичка. А това чувство я правеше лека като перце.

— Какво ти се е случило? Кога те е хапало куче?

Въпросът на Кайл я върна към реалността.

— Бях малка.

Той седна пред нея, очите му бяха вперени в нейните.

Елена отклони поглед. Пръстите й започнаха да гладят плата на покривката. Съсредоточи се, подбирайки думите си грижливо. Беше й трудно да възстанови спомена. Опита се да го извика в паметта си, но с неудоволствие. Това бе едно от нещата, които гледаше да не си припомня; предпочиташе да ги забрави. След това въздъхна, на устните й се появи едва забележима усмивка.

— Бях на девет години и бях много любопитна. Мили беше родила кученца, а аз не знаех, че майките са много ревниви към кученцата си.

Морис й бе казал да не се приближава, но тя не го послуша. Изчака той да се върне в лабораторията и се приближи към колибката. Много обичаше да стои при Мили. С нея бяха приятелки. Тя със сигурност щеше да й даде да подържи някое от кученцата й — толкова бяха сладички, пухкави и меки. Нямаше търпение да ги погали! Но когато взе едно от тях, Мили започна да ръмжи. Изненадана, Елена притисна инстинктивно малкото до гърдите си. Тогава кучката се хвърли срещу нея, захапа я за ръката, а след това за крака.

Почти не си спомняше какво се случи след това. Имаше много крясъци. Морис й се скара грубо, беше бесен. Майка й също се развика, обвиняваше го в нещо. Той излезе, без да прибере кучето.

Сирената на линейката, острият мирис на дезинфектанти, страхът от дългата нощ, която прекара сама в болницата, се бяха отпечатали здраво в паметта на детето. Раните не бяха сериозни. Кучката само бе забила зъбите си и беше оставила няколко драскотини. Но Елена не бе забравила урока, който й даде.

Кайл сложи чашата пред нея. Очите му бяха по-тъмни от всякога. Някакъв мускул играеше от едната страна на челюстта му.

— Пий бавно, много е топъл!

Стори й се, че е ядосан, но не разбираше защо. Чаят беше сладък и горещ. Тя попиваше аромата му, а парата, която се вдигаше, галеше лицето й.

— Кой е бил този човек? — попита Кайл след малко.

Елена смръщи чело.

— Морис ли?

Кайл кимна.

— Собственикът на „Мили“.

Елена приближи чашата до устните си и отпи малка глътка.

— Когато бях на осем години, се ожени за майка ми. Сега живеят заедно в Грас. Той притежава лаборатория за етерични масла. Най-вече рози, но също така тубероза и жасмин. — Гласът й бе загубил всякаква жизненост. Беше равен, сякаш говореше за човек, когото не познава и който няма абсолютно никакво значение в живота й.

Кайл се досети, че зад споделеното се крие много повече. Укроти гнева, който го бе обзел при думите на Елена. Какъв трябва да е този мъж, за да остави едно дете на кучката майка, която ще защитава кученцата си? Всяко животно, дори и най-кроткото, би могло да стане опасно. Беше цяло чудо, че Елена се е отървала с няколко драскотини и голяма уплаха. Гневът му вече беше съвсем осезаем. Извираше отвътре, а това бе направо абсурдно. Та той почти не я познаваше. Но Кайл отдавна бе спрял да анализира логиката на собствените си реакции. Отдавна се бе научил да ги приема, като се ограничава единствено с това да ги управлява. Реши да направи нещо за тази жена, която стоеше пред него, пазейки почти със срам този болезнен спомен. Дължеше й го, защото без да знае, тя му бе осигурила начин да излезе от честите кошмари — а и искаше да го направи.

— Утре е събота, трябва да изляза. Тъй като току-що си пристигнала, ако искаш, ще те заведа да се поразходим из центъра…

Обхванала с ръце още топлата чаша, Елена се отърси от спомените си.

— Би било чудесно — възкликна тя. — Всъщност, за пръв път идвам в Париж, знаеш ли? — Усмихна се и вдигна рамене. — Вероятно преди съм била прекалено малка, за да го оценя, затова сега всичко ми се струва толкова ново…

Всъщност, пазеше само бледи спомени от града. А сега мисълта да го преоткрие заедно с Кайл я изпълваше с радост.

Вероятно защото се бе ентусиазирала — или може би защото тази усмивка, която озаряваше лицето й, я правеше наистина красива, нещо трепна в сърцето на Кайл. Той се удиви от силата на собствената си реакция. За миг — но само за миг — съжали, че й го бе предложил.

— Добре, следобед ще мина да те взема — каза той и си тръгна, като остави чая си недокоснат.

Елена поседя, като дълго размишляваше за себе си и този мъж, докато осъзна, че е много уморена. Порови в чинията със зеленчуци на скара, взе душ и реши да почете малко от дневника на Беатриче. Но макар че се опитваше да се съсредоточи върху подредения почерк на своята предшественичка, думите й се губеха и на няколко пъти забеляза, че пак мисли за поведението на Кайл.

Когато мобилният звънна, знаеше кой се обажда.

— Здравей, Моник.

— Здравей, скъпа, нямах търпение да те чуя. Има ли нещо ново?

Елена прехапа устни. Искаше й се да разкаже какво й се случва — за прилошаванията и световъртежа. Но после размисли. Може би бе по-добре да й поиска телефона на нейния лекар.

— Всъщност, да — отвърна тя и въздъхна.

Моник се зачуди какво ли означава тази въздишка. След това реши, че тази вечер явно не притежава достатъчно търпение, за да успее да разгадае поведението на приятелката си.

— Ако не издържиш на напрежението в магазина, ще намерим нещо друго. В края на краищата, ти си права. „Нарцисус“ не е единственият парфюмериен магазин в града. — Ето, каза го най-накрая. Тя бе убедена, че това е подходящото място за Елена, но Жак умееше да се държи като пълен кретен, а тя не искаше Елена да страда от грубостите на бившия й любовник.

— Не е заради Жак. Всъщност, в „Нарцисус“ е по-добре, отколкото си мислех отначало.

Моник се намръщи.

— Тогава за какво става дума? — Безпокойството прозираше през всяка нейна дума.

Елена понечи да отговори, но разбра, че не може да й каже нищо. Моник щеше да се притесни, а и без това си имаше прекалено много проблеми, с които да се справя: връзката й с този ужасен мъж, новата работа… Не беше нужно да добавя още. Заби поглед в една точка в стената и реши, че ще се справи сама. Ако проблемът отново се появи, щеше да отиде в „Бърза помощ“. Най-вероятно ставаше дума за нещо временно, което бързо щеше да отмине. Сигурно Кайл бе прав и са някакви промени в кръвното налягане, защото сега например се чувстваше отлично.

— Утре ще излизам — имам среща. Невероятно, нали?

Настана тишина. Моник седна на леглото.

— А ти си тази, която мислеше, че няма никаква надежда, и вярваше, че трябва да се задоволиш с онова подобие на готвач — отвърна тя, като прикри изненадата си. Значи нещата бяха много по-добре, отколкото си мислеше. Скоро от Матео щеше да остане само един избледнял спомен.

— Да, така е — каза Елена с въздишка. Усмихна се и въпреки нежеланието си добави: — Тактичността със сигурност не е сред добродетелите ти.

Но беше прекалено радостна, за да се обижда от искреността на приятелката си.

— Казвам това, което мисля — какво лошо има? А ти престани да заобикаляш темата и разкажи. Кой е късметлията?

Елена се намести удобно сред възглавниците и погледна към тавана.

— Нещо като изследовател, струва ми се.

Моник се опита да си спомни цялата информация, която имаше за съседа си.

— Шотландец е. Култивира рози… Мисля, че е специалист по хибридите. — В ума й нахлуваха детайли и откъслечни части от разговори със съседките, когато живееше в Маре. — Няколко пъти съм виждала неговите рози в списанията. Печелил е и награди.

— Наистина ли? — възкликна Елена. — Ето защо има толкова много растения на терасата. Всъщност, аз така и не ги видях — уточни тя, — но ароматът им е неповторим. Той дори го носи със себе си.

— Жалко, че е толкова особен. Спомням си и лицето му… Сигурно е бил хубав като млад.

Елена се навъси.

— Всъщност е много хубав. Има нещо в погледа му, което те обгръща. А ароматът, който носи със себе си… Нямам представа кой го е създал, но е изключителен.

Моник силно се съмняваше, че Кайл използва парфюм. Но реши да не го казва. Елена изглеждаше влюбена, а няма по-добро лекарство срещу любовно разочарование от нова любовна история. Тя се усмихна със задоволство. Според нея Мак Лиън беше суров човек. Винаги вървеше бързо, с широки уверени крачки. Изглеждаше доста странен. Но щом Елена беше усетила някакъв аромат, може и да не беше права.

— И къде ще ходите?

— Това е изненада. Каза ми само — в центъра, и толкова. Не е човек, който си хаби думите напразно. Знаеш ли, че има телескоп? Знае имената на звездите.

— Значи сте се любували заедно на звездите?

— Точно така.

Гласът на Елена звучеше весело. Моник имаше известни съмнения, но знаеше, че Кайл живее в Маре от години и хората го уважават. Затова реши да не я засипва с обичайните си съвети; само я помоли да поддържат контакт с есемеси.

— Разбира се, не се притеснявай. Ще ти изпратя съобщение, когато се върнем.

Елена затвори и остави мобилния на леглото. Специалист по хибридите… Очарователно занимание. Ето защо миришеше на земя и рози.

Утре щеше до го попита за работата му.

По-късно през нощта, преди да се отпусне в обятията на съня, Кайл прецени всеки миг, който бе прекарал с Елена, и не откри обяснение за интереса, който започваше да изпитва към тази жена.

Явно му харесваше, и толкова — без да има определена причина за това. Този факт беше толкова необичаен, че наистина не можеше да го проумее.

11.

Ирис. Ценен и незаменим като водата, въздуха, земята и огъня. Ароматът му е интензивен и светъл. Прогонва напрежението и обновява вярата на душата.

Моник за трети път преговаряше тази формула. Потопи листчето за проби в мерния цилиндър, а после го помириса. Изчака основните нотки, на бадем и грейпфрут, напълно летливи, да се изпарят. Вдиша пак, като се опитваше да открие тези, които съставяха сърцевинната нотка — бял мускус, бобова тонка. Почака още малко, защото това, което още не успяваше да я убеди, беше на дъното. Беше в аромата, който трябваше да даде на мъжа чувството, че е силен и способен да накара една жена да мечтае: сандалово дърво и ветивер.

Нищо. Не усети абсолютно нищо, освен натрапчивия аромат на ветивер. А тя искаше да постигне аромат, който да напомня за най-силното мъжко ухание. Да е като поглед, обещаващ неща, които нито едно изречение не може да опише. Тя искаше в него да се съдържат емоции; искаше да излъчва аромата на Жак.

Удари ядосано с ръка по масата.

Мерният цилиндър, в който бе сложила сместа, потрепери. Моник протегна ръка, за да го задържи, но той се изплъзна от пръстите й. Съдържанието му се разля по пода на балкона в светложълто петно, напръска капкомера, хартията и цялата апаратура, която Моник бе подредила пред себе си, включително и бележника й.

Тя погледна безпорядъка, който бе създала, и изруга. Почти разкъса престилката си в опита си да се освободи от нея. Имаше нужда от въздух и от пространство. Изхвърча от лабораторията и забърза по коридора. Срещна един от чистачите и му нареди:

— Изчисти всичко. Веднага!

Слезе по стълбите и излезе на терасата. Въпреки че слънцето грееше силно, дъхът й се виждаше. Но не той замъгляваше погледа на Моник, а гневните й сълзи.

Изтри очите си с пръсти, вдиша студения въздух и каза на глас:

— Ще започна отново. Каквото ще да става, но ще направя този парфюм.

Клодин наблюдаваше Елена Росини цяла сутрин. Харесваха й маниерите на тази жена. Беше компетентна, мила, но и решителна; не се оставяше да я водят клиентите, а предлагаше алтернативни решения. Да, новата беше сполучлива придобивка, от която тя смяташе да се възползва. Имаше си някои предимства, помисли си практично. Бе оставила Елена Росини да й помага, защото интуитивно разбра, че тя ще й бъде много полезна.

Усмихна се и се върна на мястото си.

— Мога ли да ви попитам нещо? — Една госпожа с много изтънчен вид се бе спряла пред щанда й. — Бих искала лек парфюм, подходящ за много младо момиче.

Очакваше да бъде обслужена на мига. Беше елегантна и важно се оглеждаше. Пръстите й докосваха рамките на очилата „Гучи“ със стъкла с формата на лунен сърп.

Безбожно богата, помисли си Клодин. Познаваше добре този тип хора. След като седем години бе обслужвала клиентите на „Нарцисус“, бе развила нещо подобно на шесто чувство. Можеше да се обзаложи, че е трудна клиентка, а освен това и стисната. От онези, които са пълни с пари, искат нещо уникално, и то веднага, и същевременно да е на изгодна цена. Ако може, още по-малко, отколкото плащат и на камериерката си.

— Сега ще повикам служителката от отдел „Продажби“ — каза тя с обичайното си кротко изражение.

Не й даде възможност да отговори. Наслади се на изненаданото изражение на госпожата и весело се отдалечи. Веднага щом срещна погледа на Елена, й направи знак с ръка, изчака тя да се доближи и дискретно й посочи жената.

— Госпожата има нужда от нежен и младежки парфюм — опитай се да удовлетвориш желанието й.

После се оттегли. Само ако клиентката извади кредитната си карта, щеше да се завърне на сцената — точно навреме, за да си припише всички заслуги.

Елена очакваше специалния следобед. Цяла сутрин мисълта за срещата й с Кайл я бе прекъсвала в най-неподходящите моменти. Нямаше търпение да отиде на разходката с него. Беше доволна, но и малко нервна.

Харесваше й как се развиват нещата в „Нарцисус“. Въпреки че началото не бе особено обещаващо, се беше приспособила учудващо бързо. Струваше й се, че разбира по-добре динамиката на продажбите, и тази сутрин бе изживяла вълнуващи моменти.

Една много елегантна госпожа с аристократичен вид купи парфюм за дъщеря си. Искаше да й направи специален подарък. Отношенията им били напрегнати. Изведнъж на мястото на момиченцето й се появила една вечно навъсена, дълбоко нещастна непозната. Елиоз Шабо — така се казваше госпожата — искаше нещо специално, което да покаже на дъщеря й колко много държи на нея.

— Подарък от една жена за друга жена — обясни тя на Елена.

Веднъж майка й също й бе подарила парфюм. Елена почти бе забравила за това. Споменът внезапно изскочи пред нея и тя се смая. Беше подарък за един неин рожден ден. Така и не отвори този парфюм — сигурно все още бе във Флоренция, прибран някъде в кашоните, в които баба й държеше всичко.

Елена препоръча на госпожата семпла композиция: бадем, мед, шоколад, бобова тонка, и като основна нотка — топла и кадифено нежна амбра. Освен младостта, имаше и лек привкус на привлекателност и съблазън.

— Това не е парфюм за дете, но не е и за жена. Не вдъхва самочувствие на тези, които вече са стигнали донякъде, а на тези, които още са на път.

Елоиз й благодари с широка усмивка. Дори я прегърна.

Елена ускори крачка. Никога не бе изпитвала това удовлетворение, идващо от чувството, че е била полезна, че е направила нещо специално за някого.

Отново се сети за парфюма, който майка й бе създала за нея. Когато го получи, първоначално изпита лудо щастие. Винаги се чувстваше така, когато получаваше нещо от Сузана. А после радостта постепенно се изпари. Стори й се, че държи в ръцете си счупена чаша, цялата в пукнатини, от които се процеждаше цялото съдържание. Остави подаръка, без дори да го отвори.

Тези жестове на внимание от страна на майка й не й трябваха. Един парфюм — какво толкова. Можеше да има всички парфюми, които иска. Баба й и без друго постоянно правеше нови и нови. Освен това, ако чак толкова искаше да има парфюм, щеше да си го приготви сама.

Тя искаше от нея съвсем друго нещо, помисли си ядосано. Щастието от тези кратки жестове на внимание бързо се превръщаше в неприязън и горчивина. Тя мечтаеше за прегръдки, часове, прекарани в разговори, внимание, смях, дори и упреци — от онези, които приключваха със сълзи и обещания. Искаше да й разкаже за случая, когато Масимо Фери от осми „б“ клас я покани на среща, и колко бе разочарована от неговата целувка: тя бе толкова влажна, а неговият аромат… толкова неподходящ.

Господи! Откъде изникна този спомен? Сухият звук на клаксона я върна към реалността. Сърцето й биеше силно. На лицето й се появи усмивка. Колко глупава е била! Масимо Фери. Беше безкрайно влюбена в това момче. Помнеше името му, но не и лицето му. Любовта й се бе изпарила със същата скорост, с която се бе появила.

Поклати глава и както винаги се опита да скрие в някое далечно и тайно място в съзнанието си всичко, свързано с майка й, както и мъката, която изпитваше, когато си спомняше за нея.

Единственото, което остана, бе любопитството относно парфюма. Кой знае как Сузана бе решила да го създаде и какво ли бе избрала за нея, в края на краищата. Дали беше ванилия или гардения, нероли или лавандула…

Когато стигна до кръстовището с улица „Де Розие“, видя продавача на литографии. Беше се сгушил в старото си яке, нахлупил червена вълнена шапка, която подчертаваше очите му — така изглеждаше по-млад. Спря се за миг да го погледа, като потропваше с крака от студ. Реши, че вкъщи ще си обуе ботушите. Искаше да види всичко, което ще й покаже Кайл. Вече предвкусваше разходката.

В това време старецът пусна касетофона. Ето я: La vie en rose, el dès que je L̀aperçois alors je sens en moi, mon coeur qui bat.

Усмихна се и тръгна към къщи. Нямаше търпение да излезе с този мъж. Специалист по розовите хибриди. Невероятно!

Когато Кайл пристигна, тя вече отдавна беше готова: с широк тъмносин панталон, бяла блуза и пуловер, с голямо деколте. Беше си го купила малко след пристигането си в Париж, в едно от близките ретро магазинчета, с каквито градът бе пълен. Беше мек и дебел, в бледорозов цвят — никога не би облякла нещо такова във Флоренция, но сега много й харесваше. А и, както каза продавачката, й стоеше божествено.

Божествено. Повтори си го, докато слизаше по стълбите.

Отвори вратата и видя Кайл. Той я погледна мълчаливо. Елена почувства как погледът му се плъзна по цялото й тяло. Затаи дъх, сърцето й заби бързо.

— Трябва да си вземеш яке.

Елена се намръщи. Беше преминал рязко и бързо по същество. По дяволите! Тя да не би да очакваше целувка?

Каква глупачка съм — помисли си, докато се опитваше да потисне разочарованието си.

— Разбира се — отвърна тя и взе дългото вълнено палто от старовремската закачалка.

Кайл опипа плата и каза:

— Не става. Трябва ти нещо по-дебело.

Тя помисли малко, после кимна.

— Сега се връщам.

След няколко минути слезе с кожено яке; беше си сложила и шал.

Кайл я погледна и кимна в знак на съгласие. Но не отвърна на усмивката й; изглеждаше умислен.

Сега пък какво има, зачуди се Елена. Този мъж беше особен. Изглеждаше почти ядосан. Нещо се преобърна в стомаха й.

— Виж какво, ако не ти се ходи… няма проблем.

Той се престори, че не я чува. Продължаваше да я гледа мълчаливо. После попита:

— Добре ли си?

Беше объркана; не можеше да разбере какво го прихваща понякога. Намръщи се.

— Да, а ти?

— Говоря сериозно, Елена. Ще се качим на мотора и ще ти стане студено.

Мотор ли? Никога не се беше возила на мотор. Шумът им я плашеше. Но Кайл имаше мотор и искаше да я повози. Всички съмнения се изпариха, прогонени от възбудата. Щеше да се качи на мотор! По дяволите, нямаше търпение.

— Не знаех, че имаш мотор. Голям ли е? Сигурно ще ми трябва каска. Аз нямам — каза с известно разочарование.

Кайл вдигна вежди и отвърна:

— Имам каска. — Протегна ръка, вдигна с пръст един кичур коса, паднал на лицето й, и го прибра зад ухото.

— Закопчай си якето.

Беше се отдалечил, пъхнал ръце в джобовете си. Отново придоби мрачен вид; оглеждаше я от глава до пети. Сърцето на Елена подскочи.

— Да вървим, вече става късно — каза той изведнъж.

След малко Елена видя огромния хромиран мотор — искрящо черен, с червени пламъци, нарисувани върху резервоара. Кайл й каза, че се казва Хермион.

Елена реши да приеме всичко това за нормално. Защо пък да е смешно да наречеш мотор с женско име? Прехапа устни, за да не се разсмее, и се съсредоточи върху най-подходящия начин за качване на това чудо.

— Ела, ще ти покажа — каза Кайл.

— На теб ти е лесно, но моите крака не са дълги като твоите — измърмори тя и погледна мрачно седалката на „Харли Дейвидсън“-а.

Кайл поклати глава, закопча й каската и я прихвана през кръста. След минута тя вече бе седнала на мотора. Той заръмжа, отначало малко глухо, а после все по-силно. Когато тръгнаха, тя се вкопчи здраво в Кайл. Реши, че нищо не би могло да я убеди да разхлаби хватката си.

Ville Lumière — град — светлина.

Ако Париж можеше да се опише с две думи, това бяха те. Градът искреше от цветове и оживление. Беше доста мрачен следобед, и цял Париж се бе изпълнил със светлини. Сега си спомни, че като дете в паметта й бе останала точно тази светлина, както и ароматите. Градът ухаеше на автомобили, хора, храна и пушек. Освен това над Сена се издигаше и друг аромат, тежък и влажен. Но сега беше по-различен. Добавяше се и ароматът на мъжа, за когото тя се държеше здраво: силен, топъл и интригуващ, смесица от треви, кожа и нежност.

Допирът до неговия топъл гръб й действаше успокоително. Чувстваше леко вълнение, сякаш щеше да извърши някаква малка лудост. В края на краищата, той бе непознат — чаровен мъж, който бе решил да й покаже един прекрасен и много романтичен град.

Помисли си, че ако в този момент чуе La vie en rose, вероятно ще почувства още по-силно магията.

Кайл стигна до Ил дьо ла Сите и се насочи към един охраняем паркинг.

Спряха и той помогна на Елена, която се бореше със закопчалката на каската.

— Уф, нямах търпение да сваля това чудо — възкликна тя. Въпреки че дъхът им излизаше на малки облачета пара, усещаше, че лицето й е пламнало. Но преди всичко беше щастлива. Бе изпитала радост и ужас едновременно, и все пак й беше безкрайно забавно. Нямаше търпение да опита отново.

Кайл остави мотора и изчака да вземе бележката. После излязоха навън.

Имаше страшно много хора. Той изведнъж я хвана за ръката, посочи тълпата и й каза:

— Стой близо до мен.

— Добре, щом настояваш — отвърна Елена и вдигна очи към небето, за да потисне неудобството, което изпита от тази близост.

Кайл я погледна учудено, но тя се засмя весело и той разбра, че се шегува. Отново усети в сърцето си радостна тръпка и осъзна, че иска да се присъедини към този смях. Ей така, без определена причина. Защото се чувстваше добре. С нея се чувстваше добре. Това бе странен момент. Стояха, спрели насред тълпата, и се гледаха, опитвайки се да общуват без думи.

— Ела, да вървим — каза рязко той, прекъсвайки краткия вълшебен миг.

— Къде?

— Ще ти хареса, ще видиш.

Елена започваше да свиква с тази негова прямота. А и с него се чувстваше сигурна — с тази топла ръка, която бе хванала нейната.

— Кажи ми нещо повече.

Кайл изглежда размишляваше. После се обърна към нея.

— Шоколад — прошепна и за миг се приближи до устните й.

Всички възражения на Елена просто изчезнаха. Когато отново започна да диша нормално, усети, че се смее като малко момиченце. Шоколадът беше най-голямата й слабост. Хвана го за ръкава и се притисна към него.

— Ако сънувам, не ме буди.

Кайл поклати глава. После се престори, че търси пулса й, като докосваше китките й с палец, и сърцето на Елена отново заби бясно. Това докосване бе интимна и нежна ласка. Елена можеше да се отдръпне всеки момент, защото ръката на Кайл я държеше леко, без да я притиска прекалено. Въпреки това се почувства свързана с него и това я развълнува.

Продължиха да вървят, хванати за ръце, без да говорят. Когато тълпата стана още по-гъста, Кайл я привлече към себе си, прегърна я през раменете и след първоначалната си изненада тя се отпусна в неговата прегръдка.

Пред Нотр Дам имаше много туристи. Беше се събрала много дълга опашка, от единия до другия край на площада.

— Никога няма да успеем да се качим на кулите — прошепна тя и погледна тъжно върха на камбанарията. Много й се искаше да види Париж отвисоко, а още повече й се искаше да го види заедно с Кайл. Изгледът от камбанарията бе невероятен и уникален. Още го помнеше, въпреки изминалите години. Някъде в спомените й проблесна една мисъл. Ако видят заедно изгледа, ще имат нещо, което да споделят.

— Ще намерим някакъв начин, довери ми се — обеща Кайл.

Погледна го и разбра, че говори сериозно. Усмихна му се.

Сладкарницата беше близо до катедралата, само на стотина метра. Беше цялата розова; Елена не можеше да повярва на очите си. Спря и вдиша уникалния аромат, който се излъчваше от нея. Горски плодове, мед, шоколад, праскови. А след това — незаменимият вкус на захарта, която се топи, миг преди да потъмнее, превръщайки се в хрупкав карамел.

В този момент осъзна, че умира от глад. Стомахът я присви. Надяваше се да не й прилошее отново. Но Кайл не я пускаше.

— Не е „Ладуре“ — каза той с леко извинителен тон.

Елена вдигна рамене.

— Ако и вкусът е наполовина толкова хубав, колкото миризмата, тук ще бъде истински рай.

Моментното й прилошаване изчезна, отстъпвайки място на свиреп глад.

Вътре всичко беше в кремав цвят — от щандовете до рафтовете, отрупани с кутии във всевъзможни цветове и размери.

Елена веднага разбра, че уханието на току-що изпечени бисквити не идва от фурната, а е изискано парфюмерийно творение. Докато Кайл й помагаше да си съблече якето, се усмихна на себе си. Това бе психология на обонянието. Напоследък много се търсеше специален аромат, който да създава приятни усещания. По този начин магазинът оставя незаличим спомен у клиентите си. Това бе невероятно сензитивно възприятие. Прекрасният външен вид, парфюмът, вкусът, чувството за благоденствие.

Едно момиче, облечено в бяло, ги обслужи веднага — донесе им да опитат сладкиши от многолистно тесто, макарони[1] с плодове и горещ шоколад със сметана. Кайл поиска черен чай.

Елена започна да яде, без да губи време. Сладкишите бяха превъзходни. Захапа тънката плодова коричка и меката сърцевина се разтвори в устата й.

— Много е хубав — каза тя и веднага си взе друг.

Той я гледаше мълчаливо, следеше всяко нейно движение. В погледа му проблясваше весело пламъче.

— Отдавна имаш… Хермион, нали? — попита Елена.

— От пет години. Преди това имах друг мотор.

Отдръпна се и отклони поглед от нея. Елена го гледаше как си играе с една от салфетките, които сервитьорката беше сложила на масата. Очевидно не искаше да говори за това. Елена смени темата и продължи да хапва от макароните. Бяха толкова ярко лилави, че приличаха на изкуствени. Експлозията от боровинков крем я накара да притвори очи. Удоволствието беше неописуемо. Изключителен вкус, а кремът се топеше в устата като топъл мед.

— Страхотно! Това е едно от най-вкусните неща, които съм яла — прошепна тя.

Кайл продължаваше да я гледа и най-накрая изражението му се смекчи. Не чак в истинска усмивка, но все пак тя си помисли колко щеше да е хубав, ако се усмихне.

— Отдавна ли работиш с парфюми?

— Цял живот — усмихна се тя. После отклони поглед.

Кайл побутна към нея чинията с пастите. Беше му приятно да я гледа как яде. Това му бе достатъчно. Изчака тя да си вземе още една, като я наблюдаваше мълчаливо. Елена дъвчеше бавно. След това започна да говори:

— Много жени в моето семейство са били парфюмерийни специалисти. Най-надарените от тях са създали важни парфюми, но и другите са продължавали семейната традиция. — Направи пауза и погледна навън; после отново съсредоточи вниманието си върху Кайл. — Знаеш ли, че нашият успех е започнал точно от Франция? Една моя прабаба е създала специален парфюм. Толкова въздействащ, толкова идеален, че е покорил една принцеса. Човекът, който го поръчал, се оженил за нея, а после се отплатил на парфюмерката с огромна сума. Впоследствие тя напуснала страната и се върнала във Флоренция.

— Струва ми се, че има и още, но ти нямаш намерение да ми го кажеш.

Елена издържа на погледа му.

— Тя така и не го забравила. Онзи господин, имам предвид. Продължила да го обича, дори и след като се омъжила за друг, и пишела за него в дневника си. Тъжна история.

Кайл остави чашата на масата, облегна се назад и вдигна рамене.

— Може би не им е било писано да са заедно.

— Съдбата може да се промени — отвърна Елена. — Нужна е воля. Единствено тя може да промени събитията.

— Невинаги. Има ситуации… неща, които се случват и от които не можеш да избягаш.

Отново изглеждаше дистанциран. Погледът му внезапно стана твърд. Но в тези ледени очи се криеше нещо по-дълбоко. Стори й се тъжен. Елена имаше чувството, че думите на Кайл са продиктувани от дълбока болка. Тогава разбра.

— Говориш за смъртта.

— Не — заяви той. — Днес ще говорим само за хубави неща.

Това не беше отговор, помисли си Елена. Но посланието бе ясно. Нямаше намерение да продължава този разговор. Тя също не искаше да говори за съдба и смърт.

— Разкажи ми за теб. С какво се занимаваш, освен че живееш в Маре и гледаш звездите?

Той поклати глава.

— Моята работа прилича малко на твоята. Занимавам се с хибридни цветя. Моята област са ароматните рози. Опитвам се да поддържам непроменени древните сортове — рози с характер, със силен цвят и уникален аромат. Целта ми е да постигна сложните аромати — тези, които се усещат на различните нива на обонянието. Започва се с обикновен плодов мирис, а след това цитрусови и миро, способни да предизвикат интензивни и уникални усещания. Не ми се иска новосъздадените, които нямат никакъв мирис, да ги превъзхождат само заради външната си красота.

— Значи ги покровителстваш?

Кайл вдигна вежди.

— Не го правя с благотворителна цел — печеля добре.

— Разбирам те. Ако не бях решила да създам алтернативен вариант на старите аромати, и тях ги чакаше забрава.

Продължиха да си говорят. Кайл както винаги се изразяваше сухо и кратко, но й разказа за последното си творение — било доста разочароващо.

— Както при човешките същества. Ако майката е със сини очи, а бащата със зелени, детето, което ще се роди, може да е пак със светли очи, но с различен нюанс.

Елена го слушаше отнесено. Неведнъж изгуби нишката на разговора, но упорито не отместваше поглед от него. Когато излязоха, вече бе тъмно и Ил бе озарен от хиляди пъстроцветни светлини.

— Нотр Дам е на няколко крачки. Ела.

Кайл й посочи огромната катедрала, чиито остри кули стърчаха към небето. От зъберите им каменните гаргойли сякаш намигаха на минувачите.

Почти бяха стигнали до огромната порта. Елена погледна нагоре.

— Не си спомнях, че се минава оттук…

Кайл кимна.

— Входът е откъм улица „Дю Клотр“. Четиристотин извити стъпала. Долната част на катедралата е много хубава.

Елена кимна в знак на съгласие.

— Да, знам. Но отдолу не бих могла да видя камбаните.

— Да, наистина.

— Всичките имат хубави имена — добави Елена.

Кайл кимна.

— Анжелик-Франсоаз, Антоанет-Шарлот, Хаясинт-Жан и Дениз-Давид са само най-новите. Най-голямата е Емануел, почти тринайсет тона.

— Изключително — прошепна Елена. — Небето изглежда толкова близо оттук. — Спомни си за последния път, когато се бе качила на тези кули.

После се обърна към Кайл, докосна го по рамото и изведнъж попита:

— Да отидем, искаш ли?

Той я хвана за ръката, стисна я за миг, после кимна и я пусна.

— Добре.

Опашката от туристи бе намаляла; имаха късмет. Започнаха да се изкачват бавно, пръстите им бяха замръзнали от есенния въздух. Стъпалата следваха непрестанно, едно след друго. Светлината омекотяваше грубите им очертания. Тези стени миришеха на древност, на влага, на цели векове стъпки, стар тамян и пчелен восък. Колко ли хора бяха минавали оттам преди нея? Въображението й се остави да бъде водено от аромата и това, което той предизвикваше. Жени, мъже — всеки със своето минало и своята история.

Внезапно спря. Не можеше да диша. Имаше чувството, че дробовете й не могат да поемат въздух. Наведе глава, после отново я вдигна. Паниката се надигна в нея и я вцепени. Започна да диша учестено, но въпреки усилията й, чувството за задушаване бе прекалено силно и плашещо.

Кайл бе зад нея. Когато разбра, че нещо не е наред, спря и я обърна към себе си. Повдигна лицето й и видя, че тя всеки момент ще припадне.

— Сега слизаме, успокой се.

Не изчака отговора й. Вдигна я на ръце като малко момиченце. Проправи си път сред качващите се туристи, които протестираха полугласно, и продължи да слиза стъпало по стъпало. Когато излязоха навън, й свали шала и отметна косата й от лицето много внимателно, като я галеше нежно. Беше бледа, но дишаше нормално.

— Елена, чуваш ли ме?

Миглите й трепнаха, после тя примигна и го погледна, сякаш не разбираше.

— Какво стана?

— Припадна. Ще те заведа в болницата. — Не дочака отговора й. Отново я вдигна на ръце и пресече улицата.

[1] Macarons (фр.) — цветни френски сладки. — Б.пр. ↑

12.

Ванилия. Ароматът на детството, сладък и топъл. Предлага утеха, добро настроение. Помага за справяне с трудностите, облекчава напрежението. Съчетава се хармонично с кожата. Няколко капки са достатъчни, за да регулират ритъма на сърцето.

Моник беше доста доволна. Помириса отново хартиения тестер, затвори добре мерния цилиндър и разклати съдържанието, така че спиртът да разтвори есенцията, а после го върна отново в съда, за да стои на тъмно. Провери за последен път дали въведената в програмата формула отговаря на записките й, после изхвърли филтърната хартия, протегна се и излезе от лабораторията.

Трябваше да минат още двайсет дни, преди да може да усети с известна степен на сигурност парфюма във всички негови нюанси. Един месец зреене, както казваше обикновено Лучия Росини. Макар че Моник не бе следвала докрай процедурата, на която бабата на Елена я бе научила, структурата на парфюма бе ясна; крайният резултат бе предвидим и подходящ. Да, този ден бе добър за нея. След като изминат двайсет дни, щеше да добави вода, да филтрира отново композицията и да определи точните градуси на парфюмната вода. Но това щеше да го реши заедно с Льо Нотр.

Слезе по стълбите и отиде направо в подземния паркинг, като поздравяваше колегите, които срещна по пътя. Когато се качи в колата, мобилният й звънна.

— Ето те и теб, най-после — промълви тя, когато усети вибрацията. Но нямаше съобщение от Елена. Прочете набързо поканата за вечеря от Жак и я изтри.

— Идиот — изсъска през зъби, като устоя на изкушението да му се обади и да му каже какво мисли за него. Изчака още известно време, вперила очи в дисплея, и у нея започна да се прокрадва леко притеснение. Странно, че Елена не й беше изпратила съобщение. Вероятно бе прекалено заета със забавления. Усмихна се и потегли. Нямаше търпение да вземе един дълъг, горещ душ. Щеше да погледа телевизия и да се обади на майка си. От няколко дни не я бе чувала. Имаше нужда да се поглези, а Жасмин щеше да успее да повдигне духа й.

Опрял гръб на стената в чакалнята на болницата, Кайл се бе втренчил в една точка на пода. Елена беше вътре от един час; той през цялото време си гледаше часовника.

Мразеше болниците. Напомняха му за огромното безсилие на човека, за това колко е крехък животът.

Прокара ръце през косата си и я приглади назад. Няма нищо страшно, повтори си за хиляден път. В противен случай вече щеше да знае. Освен това, Елена имаше доста енергия. Не можаха да я накарат да седне на количката, и се съгласи да я прегледат едва след като лекарят й позволи да стигне до кабинета сама. Ако беше много зле, нямаше да има толкова сили, нали? Сърцето му се сви при мисълта за страха, който изпита, когато тя припадна пред него.

Елена му махна с ръка, както правят децата. Очите й бяха приковани в неговите; на лицето й бе изписан страх.

Отново усети тази ирационална нужда да я притисне до гърдите си, да усети топлината й, нейния аромат. Но защо още се бавеха?

Започна да върви с едри, нервни крачки. Стигна до прозорците. Видя блясъка на града и неговите хиляди светлини. Опря ръце на дебелите стъкла. Погледът му потъна в нощта. Стори му се, че миналото го зове. От един друг живот.

Той не беше там, когато са откарали Жулиет. Спомените му се бяха объркали от годините. Това, което знаеше, го научи от полицейските доклади. Бе цяло чудо, че той се бе отървал само с един белег и няколко счупени кости. Едва си спомняше оглушителния клаксон на камион, стърженето на гумите по асфалта няколко секунди преди да бъде изхвърлен от седалката на мотора. Едно бе сигурно: онази нощ една част от него умря заедно с Жулиет.

Оттогава вече не беше същият.

Преглътна и затвори очи. След миг изплува от тъмната част на душата си, в която бе погребал толкова неща. Връщаше се там много рядко.

В отражението на стъклото видя една от сестрите, които бяха придружили Елена, обърна се и се приближи. Тя му се усмихна и попита:

— Вие ли сте съпругът на госпожа Росини?

Кайл остана безмълвен, успя единствено да кимне механично.

Сестрата го потупа любезно по ръката.

— Не се тревожете, няма нищо сериозно. Съпругата ви трябва да почива и да взема добавки. В нейното състояние е нормално да й се вие свят. С малко повече късмет, гаденето ще премине след третия месец. Поглезете я малко — жените обичат това, нали знаете?

Той не отговори, а и не знаеше какво да каже.

Тя пак се усмихна, почти развеселена при вида на пребледнялото му лице. Кайл й благодари, стигна до един стол и се свлече на него.

Бременна… Елена е бременна. Той остана неподвижен, загледан в ръцете си, а в него се вихреше водовъртеж от противоречиви емоции.

Когато сестрата се върна в чакалнята след половин час, той я спря:

— Може ли да видя… съпругата си?

— Мисля, че е по-добре. Но е много разстроена — отвърна му тя и го погледна изпитателно.

Вече не се държеше приятелски. Вървеше много бързо. Прекоси стаята и излезе, без да го чака. Държеше се студено, почти враждебно. След като измина десетина метри, му показа една врата.

— Ето, може да влезете. Трябва да изчакате резултатите от изследването, преди да си тръгнете, да попълните формулярите и да получите листа за изписването. Ще стане след около час — предупреди тя, а после отклони поглед.

— Както казах и на съпругата ви, в случай че решите да прекъснете бременността, имате само няколко седмици. А после вече ще е късно. — Обърна се и изчезна зад ъгъла.

Прекъсване ли?

Кайл почука и отвори вратата. Тя седеше на леглото с наведена глава и скръстени ръце. Изглеждаше изгубена. Косата й падаше по лицето, раменете й бяха приведени и от време на време потрепваха. Дори не го бе забелязала.

Той стигна до нея и коленичи така, че очите им да са на едно ниво. Погледите им се срещнаха. После много нежно повдигна брадичката й.

— Здравей. По-добре ли си?

Елена поклати глава. Очите й бяха влажни.

— Бременна съм — изрече тя с тънък глас.

Беше във втория месец, а бе сама. Как така не бе забелязала? Да, наистина, цикълът й не бе редовен, но… Бяха се случили прекалено много неща, прекалено много, и то наведнъж. А сега очакваше дете и наистина не знаеше какво да прави. Дълбок страх, какъвто не бе изпитвала преди, стягаше гърлото й. Не можеше да мисли, не можеше да говори. Винаги бе мислила, че някой ден ще трябва да се справя с подобна ситуация заедно с приятеля или съпруга си. Но Матео… Само като се сетеше за нето, й прилошаваше. Чувството, че е отхвърлена, я прониза. Не — тя не искаше да мисли за него в този момент. Не биваше да мисли, и толкова. Как е станало, продължаваше да се пита. Защо сега? Необяснимият ужас я обхвана отново.

Кайл отмести един кичур коса от лицето й, а после и още един, много нежно. Не го правеше заради нея, а заради себе си. Чувстваше нужда да я докосва. И толкова.

Щеше да има последици, сериозни последици. Знаеше го със сигурност. Но щеше да се мисли как да се справи с тях, когато му дойде времето, реши той. Полека-лека. Нямаше смисъл в този момент, когато пръстите на Елена бяха сграбчили пуловера му и го стискаха.

— Това е хубаво нещо, детето е божия благословия.

Това пък откъде дойде? Какво ли разбираше той от деца?

Но не беше важно какво си мисли той. В този момент тя имаше нужда от всяка възможна подкрепа.

Самотна сълза бе оставила влажна следа по бузата й, ръцете й все още бяха вкопчени в него. Кайл нямаше никаква представа какво бе правилно да каже в такъв случай — не го биваше по думите и речите. Затова се остави да го води инстинктът и намери сили да й се усмихне така, както не се бе усмихвал досега. Изтри сълзите й и замълча в очакване тя да се успокои достатъчно, че да му каже нещо, каквото и да е.

— Винаги съм искала да имам дете. — Гласът на Елена бе по-тих и от шепот.

Кайл затаи дъх.

— А ти? Може би вече имаш? — попита тя.

Той поклати глава.

— Не, нямам деца. Честно казано, никога не съм мислил за това. Предполагам, че някой ден, рано или късно, е естествено да имаш. Но не е сред десетте неща, които планирам преди Коледа:

Опитваше се да изглежда весел, говореше с мек тон.

— Погледни ме — дори не знам как се държи дете. Новородените са толкова мънички.

Само при мисълта да вземе дете в ръцете си се изпотяваше. Вероятно щеше да го изплаши до смърт. Тя кимна, но не беше съвсем убедена.

— Защо само десет неща?

— Аз съм реалист.

Но Елена не усети иронията — само кимна, не особено убедено.

Кайл я погали по ръката.

— Значи си го искала? Искам да кажа… детето — каза той, притеснен от мрачното й изражение.

Елена поклати глава. Не можеше да говори. Долната й устна трепереше. Всеки момент щеше да рухне.

Кайл инстинктивно протегна ръце. Миг по-късно тя се отпусна в прегръдките му и той я притисна до себе си.

Елена скри лицето си под брадичката на Кайл и се хвана за него с всички сили, близо до топлината и прекрасния му аромат.

Той я погали по косата, остави я да сподели, изслуша я. Елена, хълцайки, му разказа колко искаше да има дете, но с Матео не се получи веднага; как животът си прави майтап с нея, как светът се разпада. Някои думи бяха безсмислени; други пък имаха смисъл, но бяха абсурдни и смущаващи. Кайл я прегръщаше. В този момент за него нищо друго нямаше значение. Само тя. Само Елена.

— Дори не знам как да го нарека — му каза тя и се измъкна от прегръдките му. Дишаше тежко и се опитваше да се стегне, но й беше трудно.

Той усети как сърцето му подскочи, почувства облекчение и радост. Елена щеше да задържи детето.

— Не мисля, че това е голям проблем. Тя прехапа устната си, а после кимна. — Да, няма да е проблем.

Но всъщност беше. Как щеше да се казва това дете? Ами ако е момиченце? Мисълта й инстинктивно се насочи към майка й и отчаянието, което чувстваше, стана още по-осезаемо и дълбоко. Отново я обзе чувство на самота и ужас.

— Не го мисли. Ще имаш достатъчно време за това.

Гласът на Кайл прекъсна потока на мислите й. Всичко се изпари от мозъка й. Той беше там сега. Той беше най-реалното нещо, на което можеше да разчита. Концентрира се върху дишането и топлината на тялото му. Не знаеше какво щеше да прави в този момент, ако не беше Кайл. Дълбока благодарност се прибави към чувствата, които изпитваше към този мъж. Но имаше и друго — обземаше я спокойствие, като плясък на леки и нежни криле. Доближи се още повече до него и проследи нежно с пръсти профила му, като се спря на белега с нежна милувка. После се усмихна.

— Някога чувствал ли си толкова силно желание, толкова дълбоко, че да не можеш да мислиш за друго? И да ти се струва, че всичко останало са глупости? — прошепна Елена.

Кайл кимна. Очите му бяха впити в нейните.

— Да — отговори той.

Все още виждаше желанието, което тя изпитваше към него. Беше го усетил още при първата им среща, в тази необичайна изповед, която тя бе направила пред него в тъмното. Беше го разпознал веднага, защото изпитваше към нея същото нелогично привличане. То все още присъстваше там, между тях, въпреки че сега всичко се бе променило.

— Искаш ли да ми разкажеш за това? — Гласът на Елена вече бе по-спокоен. Беше седнала изправено и го гледаше любопитно.

Този въпрос го изуми. Защо не говореха за нея? Новината за бременността я беше развълнувала дълбоко. Но тя въпреки всичко бе намерила сили и време да мисли за него. Това означаваше, че в обърканите и уплашени мисли на Елена той заема важно място.

Поклати глава.

— Друг път. Сега ми разкажи за твоето желание — и без това сега вече ще го изпълниш…

Елена отклони поглед. В последвалата тишина Кайл я наблюдаваше как внимателно подбира думите си, една по една.

— Мислех, че това е мечтата ми. А когато разбрах какво ми казва докторът — че тестът за бременност е положителен — направо се ужасих. Когато човек постигне целите си… или това, което счита за свои цели, изведнъж осъзнава, че нещата са много по-сложни, отколкото си е мислил, и че всъщност това е само началото на един дълъг път.

— Едно по едно. Прекалено трудно е да мислиш за всичко наведнъж. Ако следваш нещата крачка по крачка, ще бъде ако не лесно, то поне възможно.

Всичко това бе логично, важно, но най-вече практично. Елена отново се запита какво ли се крие зад поведението и мъдростта на този човек. Винаги знаеше какво да каже, без да увърта прекалено. Беше прям, сякаш не искаше да си губи време с нищо, което не е необходимо. Всичко, което й каза, беше вярно — а и беше единственото, което можеше да направи. Реши да го послуша; искаше да го послуша. След малко се почувства по-добре. Естествено, страхът продължаваше да се таи в нея заедно с притеснението и хилядите въпроси, на които не знаеше отговорите. Но имаше и някаква тънка, скрита радост, която от време на време я караше да се усмихва и да докосва корема си, където растеше нейното дете. Идваше й да се смее и да плаче едновременно. Всъщност, от доста време беше в това състояние, а сега всичко й ставаше ясно. Всичко изведнъж придобиваше смисъл. Както и промяната по отношение на парфюмите, които се бяха завърнали в живота й, или по-точно никога не си бяха тръгвали. Различната сега беше тя.

— Искаш ли да се обадиш на някого?

Кайл изрече с усилие това изречение. В живота на Елена имаше друг мъж, или го бе имало. Каквото и да бе станало между тях, детето променяше нещата; трябваше да се гледа на всичко по друг начин. Самата природа го изискваше.

Щеше да му е мъчно да я остави. Въпреки че за него още нищо не беше… Достатъчно бе да се отдръпне. Всъщност, трябваше просто да продължи живота си — нямаше нищо по-лесно.

Но тази мисъл го ядоса, защото явно си бе въобразил нещо измамно.

Така или иначе, това не променяше нещата. Елена беше бременна.

Замълча и изчака тя да му отговори, като се вглеждаше внимателно в нея.

— Не… не трябва да се обаждам на никого. Пък и не искам, не ми се говори.

Пак почувства облекчение, а после отново гняв заради радостния трепет, който почувства. Неговата реакция не беше адекватна: дори да нямаше мъж… любовник, все пак оставаше детето.

— Както искаш.

Щеше да има достатъчно време да си изясни нещата. Нямаше смисъл да го прави сега.

— Какво ще кажеш да попълним формулярите и да си тръгваме?

Елена кимна. Беше много уморена, чувстваше се като изцедена. Беше щастлива, но и страшно изплашена. Главата й все едно бе натъпкана с памук. Единственият, който й даваше сигурност, беше Кайл, и тя се бе вкопчила в него. Наложи си да го пусне и въздъхна.

Той й помогна да се изправи.

— Хайде, да тръгваме.

Стигнаха до рецепцията, хванати за ръце. Главата й бе пълна с мисли, но в сърцето си чувстваше облекчение.

Филип Рено прегледа отново списъците с продажбите. Искаше да провери няколко неща. Откакто бе пристигнала в „Нарцисус“, онази Росини не беше направила нищо кой знае какво — бе продала само няколко парфюма. На всичко отгоре се наложи да я извика няколко пъти — направо невероятно. Беше разсеяна и имаше моменти, в които сякаш щеше да припадне. А когато я попита какво й е, тя нагло отговори, че ароматизаторът за въздух трябва да е по-лек. Да му каже това — на него, Филип Рено, който бе дозирал лично есенцията — тя представляваше нещо като символ на този магазин! Заскърца със зъби от яд.

Освен това тази отвратителна любезност, която демонстрираше, тези фалшиви жестове на учтивост не можеха да го излъжат. Бяха лъжливи, както и всичко у нея. Беше я чул да говори с един клиент. Много обичаше да си губи времето с тях. Освен това не беше вярно, че няма познания. Тази жена със сигурност криеше нещо, но той със сигурност щеше да я разкрие.

Щеше да й отпусне още някой и друг ден, реши Филип, а после щеше да информира господина. Това беше негов дълг. Не че бе длъжен да надзирава служителите — това трябваше да го прави Клодин, но обичаше да държи всичко под контрол. Искаше да има ясна представа за това, което става в магазина.

Свали си очилата и ги остави на масата, като внимаваше да не докосва стъклата. Малкият му кабинет не беше подходящ за него, а трябваше да го дели с Клодин. Високи стени, боядисани в жалко ментовозелено, безумни бели мебели. Мразеше го, както мразеше и некомпетентните хора и използвачите. Тази чужденка не му хареса още отначало — беше прекалено горда зад привидната си кротост. Тя беше лъжкиня, знаеше си. Веднага бе разбрал, че крие нещо. Когато й показа лабораторията, тя се изнерви. Не че би могла да стигне до формулите на парфюмите, разбира се. Отговорниците по контрола щяха да й попречат, дори само да се доближи. Не, това не го тревожеше — но оставаше фактът, че тази жена не бе това, за което се представя.

Беше обсъждал това с Клодин няколко пъти. Но тя не го послуша; омаловажаваше проблема. В края на краищата, колежката му беше като всяка друга жена, слаба и чувствителна, помисли си Филип. Дори му препоръча да даде на Елена още време, въпреки че и тя самата призна, че е много бавна. Клодин също каза, че изглежда разсеяна, но умее да се справя с клиентите. Това, което Филип не можеше да разбере, е какво ли е казала, или направила Елена Росини, за да заслужи съчувствието и подкрепата на Клодин, която никога досега не бе проявявала и най-малки признаци на солидарност към продавачките, изредили се да работят в този магазин. Дори напротив — преди да напуснат, те често се бяха оплаквали от задкулисни маневри и некоректно поведение от нейна страна.

Все пак си оставаше фактът, че Росини не беше обикновена продавачка. Въздъхна и приглади мустаците си с пръсти.

Честно казано, това, което го глождеше най-вече, бе, че прие Елена, като се поддаде на собствената си слабост към Моник. Докато мислеше за това, раздразнението се превърна в неприязън, а след това и в гняв. Откакто тази жена бе влязла в магазина, Моник Дювал нито се чу, нито се видя, въпреки че бе обещала друго. Това го вбесяваше. Как смее да се подиграва така с него?

Не беше чак толкова зле. Щеше да се заеме лично, докато нещата станат такива, каквито бяха в началото. Да наеме на работа Елена Росини бе решение, взето по джентълменски. Но някои решения можеха да бъдат поправени — трябваше само да се намерят основателни причини.

Елена приключи с поредната продажба на парфюм. Както обикновено, Клодин прибираше парите и се усмихваше. Беше приятно да я гледаш такава. Елена бе щастлива, че отношенията им се бяха подобрили. След началото, което не бе твърде обещаващо, сега се разбираха много добре. Клодин й имаше доверие. Вече обсъждаха парфюми, композиции, различни меланжи.

Елена я смяташе за много интелигентна, обичаше да говори с нея. Освен Моник нямаше много хора, които да се изумяват от това до каква степен може да варира ароматът на розата в зависимост от вида и произхода й. Или как един аромат може да бъде толкова сложен, че да обобщава различни аспекти при възприемането му. Освен Кайл, разбира се.

Клодин й предложи да създаде нов парфюм. Тя й бе казала, че може да се справи с проблемите с Монтие. Нямаше търпение да я види в действие. И Елена беше доволна.

— Заповядайте, госпожо Бинош. Надявам се да ви видим пак — каза тя, насочи вниманието си към клиентката и й подаде златистата торбичка с марката на „Нарцисус“.

— Ще дойда скоро, госпожице. Сестра ми Женевиев има нужда от специален парфюм — нещо персонализирано. Знаете ли, тя е писателка. Говорих й за вас и е много заинтригувана.

Приближи се и сниши глас:

— Не всеки може да превърне желанията си в парфюми. Но вие, драга Елена, умеете да правите магии.

Това определение й хареса и я накара да се усмихне. Само ако знаеше, че…

— Когато бях малка, баба ми се мъчеше да ме накара да слушам парфюмите. Аз бягах и се криех зад един стар прашен параван, на който тя много държеше.

Жената ококори очи.

— Наистина ли? Това ваша семейна традиция ли е?

Елена кимна.

— Да, може да се каже.

— О… Очарователно! — прошепна тя. Изглеждаше омагьосана. — Много ми се иска да остана да говоря с вас, но ще закъснея за сбирката. — Въздъхна и вдигна вежди. — Нали ви разказах за моя клуб? Всеки вторник се събираме и говорим за най-новите романи, които сме прочели. Хубав чай, торти и сладкиши. Какво повече да иска човек от живота?

Елена се сети за едно-две неща, но всички те бяха свързани с Кайл. Мисълта за него накара сърцето й да трепне. Откакто се разбра, че е бременна, нещо между тях се бе променило: Кайл се бе превърнал в неин приятел. Най-добрият приятел, който една жена може да има — но все пак само приятел.

— Парфюмите винаги са съдържали огромно очарование за мен — каза Аделин Бинош, — защото парфюмът е брат на дишането. Не намирате ли, че това е една прекрасна мисъл?

Аделин цитира афоризма на Ив Сен Лоран толкова превъзнесено, че предизвика усмивката на Елена.

А тези дни никак не й беше до смях. Но Аделин бе наистина симпатична — с посребрената си коса, подстригана във форма на каска, която се залюляваше при всяко нейно движение; тя не спираше нито за миг и изглеждаше, сякаш постоянно трепти. Очите й бяха сиви и огромни и й придаваха замечтан вид. Тя беше една от любимите клиентки на Елена.

— Много съм доволна от този парфюм — призна тя. — Но кажете ми, баба ви… как се казваше?

— Лучия, Лучия Росини.

— Ах, какво хубаво име! Толкова е италианско — въздъхна Аделин. — От Флоренция, нали?

Елена кимна.

— Да. Ако знаете къде се намира Санта Мария Новела — къщата на семейството ми е съвсем близо.

— Колко ли истории знаете — прошепна Аделин, взряна в нея. — Мистерии, или може би семейни тайни.

Елена се засмя.

— Наистина ли ви интересуват тези неща?

— Да, много. Италия е пълна с интересни легенди. А и една от най-известните кралици на Франция е от Флоренция.

— Да, Катерина де Медичи. Тя е въвела отглеждането на рози в Грас. Обичала парфюмите, а внучката й Мария тръгнала по нейните стъпки — както като кралица на Франция, така и като почитателка на изкуството и парфюмите.

Аделин се приближи и каза:

— Намерих някои стари книги на тази тема, знаете ли? А също и дневника на една придворна дама, много е интересен. В него се казва, че Катерина е довела от Флоренция своя парфюмериен специалист, който се казвал Рене… Но той не се ограничавал само с парфюмите — изглежда, създавал и отрови. Нищо не може да ти помогне да разбереш какъв е бил животът тогава по-добре от един дневник.

Това беше вярно. В дневника на Беатриче имаше цели глави, посветени на събитията от онова време. Нейната прародителка явно е притежавала страхотен усет за наблюдение, както и хаплива ирония. Разказваше за замъка, в който е отседнала — но никога не споменаваше името му и нито една от потомките й не бе успяла да го открие. Бил с кули и гаргойли, които пазели стените. В селото имало поляни с лавандула и тубероза, предели и коприна. Тя описваше цели дни, прекарани в събиране на цветя, които използвала за парфюма. Всичко бе просто очарователно. Жалко, че след това горчивината и съжаленията са отровили живота й.

— Сега наистина трябва да вървя — каза Аделин. — До скоро, и благодаря!

Елена се усмихна. Върна се на работа и се сети за дневника. Отдавна не го бе отваряла — може би тази вечер трябваше пак да му хвърли един поглед.

Тъкмо бе започнала да подрежда по рафтовете новите есенции, които до няколко дни щяха да бъдат представени пред хората, и Филип Рено я повика.

— Ако сте приключили, трябва да разменя няколко думи с вас.

Елена вдигна глава. Остави флакончетата, които подреждаше, и го поздрави. Мъжът се забави с отговора, сякаш това му костваше усилие. Милото отношение определено не бе сред неговите добродетели, реши тя.

— Само трябва да приключа с тези — каза тя и посочи една кутия със сребристи флакончета. — След това ще ми трябва тогава един флакон Chypre Pour Homme — имам клиент, който ще дойде да го вземе след малко.

Филип присви очи, ядосан от отговора.

— Клиент ли? Доколкото ми е известно, вие нямате такива, или поне те не влизат в този магазин да си купуват парфюми; вероятно се отнася за някакъв друг вид услуги.

Очите на Елена се разшириха. Силна топлина се разля по лицето й. Зашеметена от тежката обида, за миг остана без думи. Когато осъзна какво й бе казал Филип току-що, тя сложи ръце на лъскавия плот, наведе се към него и заяви:

— Не знам какво ви е прихванало, нито пък ме интересува, но не си позволявайте да ми говорите по този начин.

Очите й пламтяха от гняв. Гърлото я заболя от усилията да се сдържи да не каже онова, което й напираше отвътре.

Филип се изчерви. Пъхна пръст във възела на вратовръзката си, разхлаби го и се огледа наоколо. Ами ако някой ги бе видял? Той не бе очаквал подобна реакция. Колко бе невъзпитана тази жена! Как смееше да му говори — на него, Филип Рено — с такъв тон? С известно облекчение забеляза, че всичко в магазина продължава както обикновено. Клиентите се тълпяха пред щандовете и масите за тестове; продавачите предлагаха различни решения. На екрана с висока резолюция, окачен на стената на магазина, се виждаше рекламата на ароматите за дома, чуваше се тиха музика.

— Не може да ми говорите с този тон!

Елена го погледна.

— Наистина ли? Мисля, че сте прав. Бях прекалено любезна.

Тя се отдръпна от него. Ръцете й се свиха в юмруци, беше се напрегнала неимоверно. Отдалечи се и срещна един клиент, но не го позна веднага.

— Ma chère[1], добре ли сте?

— Господин Лагоз! Не, не съм…

— Мога ли да ви помогна?

Елена поклати глава и погледна настрани.

— Какво дава право на човек да обижда една жена, като я нарича лека жена?

Когато осъзна това, което току-що бе казала, вече бе прекалено късно, за да го промени.

Преглътна сълзите и абсурдното си желание да избяга при Кайл и да му разкаже всичко. Може би мисълта за него й пречеше да се контролира, или пък необичайната емоция бе предизвикана от бременността й. Изведнъж се оказа, че стои насред магазина, напълно разстроена.

— От безсилие е, скъпа — каза Лагоз и й подаде кърпичка. — Когато човек няма други аргументи — продължи той, като изгаряше с поглед Филип, — тогава се почва старата история. Удобно и подло. Не се впечатлявайте толкова. Смейте се на това, скъпа. И не забравяйте, че силата е на ваша страна, щом някой се е потрудил толкова много, че да изглежда неприятен пред вас. А сега се успокойте. Трябва ми парфюм, и ако имате време, бих искал да си поговоря малко с вас. Парфюми се намират навсякъде, но не и удоволствието да проведеш интелигентен разговор с една красива жена — заключи той.

Ако очите можеха да убиват, Рено нямаше да има шанс. Жан-Батист отново го погледна с пламтящ поглед, преди да насочи цялото си внимание към Елена.

Тя си пое дълбоко дъх и разгъна кърпичката, която държеше в ръка. Не й трябваше, защото нямаше сълзи — само възмущение и дълбок гняв. После кимна.

— Извинете, в този момент съм много емоционална.

— Няма за какво да ви прощавам, ma chère. Чувствителността е един от най-интересните аспекти на нежната душа. Сега по-добре ли се чувствате?

Елена кимна.

— Ще ви донеса веднага парфюма.

— Спокойно, аз ще ви чакам тук. — Жан-Батист изчака Елена да се отдалечи достатъчно, а после отиде при Филип.

— Какво обичате, господине? — попита той; опитваше се да си възвърне позициите.

Ноздрите на Жан-Батист се разшириха. Той стисна дръжката на бастуна си.

— Мадмоазел Росини се занимава с това, което ми трябва. Тя е много хубава и нежна жена. Не бих искал да я виждам отново в това състояние.

Филип си придаде възмутен вид.

— Тя е само една продавачка, нищо повече. Не бива да й обръщате чак толкова внимание.

— Не правете грешката да смятате, дори и за миг, че може да ми казвате какво да правя. Не притежавате нито интелигентността, нито положението, нужни за това.

Тонът на Жан-Батист беше спокоен, но в думите му прозираше ясна заплаха.

— Не си въобразявайте, че струвате повече от тази жена, само защото заемате по-висока длъжност. Грешите. Само тези, които са лишени от качества, ги омаловажават у другите.

Лагоз се обърна с гръб към него и остави управителя на „Нарцисус“ сам да си направи изводите. Веднага щом видя Елена, отиде да я посрещне с широка усмивка.

— Казах ли ви за парфюма? — попита той, осъзнавайки емоционалното й състояние. Реши да я разсее. Понякога това е единственото нещо, което трябва да се направи. — Истински успех, скъпа. И е изцяло ваша заслуга. Парфюмът, който ме посъветвахте да взема за приятелката си… е, той изпълни целта си. — Въздъхна и в погледа му се появи палава и същевременно мъжествена искрица. Изглеждаше напълно удовлетворен.

Елена се опитваше да се съсредоточи върху думите на господин Лагоз, но не беше лесно. Рено явно й бе ядосан по някаква причина. Щеше да поиска обяснение, по дяволите! Веднага след като Жан-Батист приключи с покупката си, щеше да потърси Филип и да го попита какво го е прихванало.

Досега старателно избягваше конфронтацията. Винаги отстъпваше, но в този момент кипеше от гняв. Едно е да търпиш някого, колкото и неприятен да е, а съвсем друго — да понасяш обиди.

— Все още сте разстроена, скъпа — каза Жан-Батист. — Защо не си отидете вкъщи? Всъщност, колата ми е тук, наблизо — няма никакъв проблем да ви закарам.

Елена се втренчи в него. Защо пък не? Беше обидена, нямаше желание да остане на това място.

— Благодаря, господине. Приемам предложението ви.

Повика Клодин, която пристигна след няколко минути и веднага забеляза колко е разстроена Елена.

— Недей да му обръщаш толкова внимание. Филип е странен напоследък, но съм сигурна, че е станало някакво недоразумение. Ако искаш, ще проверя.

— Не ме интересува, Клодин — искам да ми се извини. Ако е решил да ме уволни, по-добре да го каже ясно, без тези… подлости! Не е проблем, че ме нарече проститутка, а това, че искаше да ме обиди и смяташе, че има право. Не разбирам… Мислех, че нещата вървят добре — въздъхна тя.

— Наистина е така, Елена. Не бива да приемаш всичко толкова драматично; не прави от мухата слон. Вие, италианците, обичате мелодрамата — тя ви е в кръвта. Ще говоря с него; ще видиш, че утре всичко ще бъде нормално. Върви си вкъщи, бледа си. Тези дни не изглеждаш добре — каза Клодин и я придружи до вратата.

Може би защото съм бременна — помисли си Елена, облече си якето и дръпна яката нагоре. Това донякъде уталожи гнева й, но я изпълни с тъга. Имаше изключителна нужда от тази работа. За децата трябват много пари. Въпреки че Моник й бе предложила своята пълна подкрепа, включително и финансова, Елена искаше да бъде независима. И без това вече имаше проблеми с Кайл, който пазаруваше за нея и отказваше да приеме пари.

Въпреки че бе още есен, вече беше студено. Валеше сняг; вече се бе натрупал по стрехите и по покривите. Дъхът й се издигаше в нежни облачета. Минувачите, малко учудени от неочаквания сняг, бързаха нанякъде.

В това време Клодин отиде да потърси Филип. Какво го бе прихванало този идиот, по дяволите? Тя имаше планове за Елена Росини, която беше много добра служителка. Нямаше никакво намерение да я изгуби.

— Виждали ли сте господин Рено? — попита една от продавачките.

Момичето кимна.

— Мисля, че е в кабинета, госпожо.

Тя посочи една дама, която влизаше в този момент, и й нареди:

— Заеми се ти.

Не почука, както правеше обикновено, въпреки че този кабинет бе също и неин. Беше прекалено нервна. Искаше да знае какво, по дяволите, има Филип против Елена. Не бе склонна да се откаже от предимствата, които й предоставяше тази жена. Откри го, потънал в регистрите на продажбите, които упорстваше да попълва на ръка, въпреки че разполагаха с чудесна компютърна програма.

— Какво те прихваща, по дяволите? — попита го тя.

Филип вдигна поглед.

— Не знам за какво говориш. Бъди по-ясна; не ми харесва този тон — отговори той, вирнал възмутено нос.

— Ще ти обясня с две думи: Елена Росини.

Филип се вцепени.

— Ах, за онази ли говориш? Реших, че трябва да я уволним. Тя нищо не прави, в тежест ни е, а и е невъзпитана.

Клодин го погледна втренчено.

— Глупости! Измисли си друг предлог.

Очите на Филип се разшириха.

— А ти защо я защитаваш? Какво се крие зад това?

Тя присви очи.

— Не знам какво за какво намекваш, но те предупреждавам — остави я на мира.

Филип повдигна очилата на носа си и запротестира:

— Ние имаме задължението да опазим високите стандарти за качество в този магазин.

— Моник Дювал… Тя предложи Елена като кандидат, нали? Monsieur[2] наясно ли е… с твоето… как да го наречем… „възхищение“ към неговата любовница?

Филип пребледня.

— Глупости, това са клюки. — Опитваше се да омаловажи нещата. Започна да пише върху листовете, които стояха на бюрото му. — Така или иначе, той вече е сгоден. И ти си го чула, нали?

Клодин се усмихна.

— Да, но това не означава нищо. — После добави: — Обърни химикалката, от този край не пише.

Клодин излезе от кабинета замислена. Беше убедена, че за известно време Филип щеше да е спокоен, но това не разрешаваше въпроса. Ако наистина искаше да изгони Елена от „Нарцисус“, Рено щеше да намери начин да я уволни. Особено сега, когато Монтие си бе намерил друга. Разбира се, не можеше да каже на Филип, че Елена е направила големи продажби, които тя си бе приписала. Но и не искаше този идиот да я изгони.

Тя трябваше да намери начин да защити своята инвестиция. Елена трябваше да продължи да работи за „Нарцисус“. Разбира се, положението бе само временно. Веднага след като премине пробните месеци, Елена щеше да може сама да регистрира продажбите си, включително и паричните приходи. Но дотогава тя имаше намерение да се възползва от ситуацията.

Усмихна се. Щеше да я подложи на изпитание. Искаше да види дали талантът й се простира и до създаването на парфюми. Монтие би й платил много добре за нов аромат.

[1] Скъпа моя (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Господинът (фр.). — Б.пр. ↑

13.

Сено. Древен, атавистичен аромат, брат на огъня, морето и земята. Дълбоко заложен в древната душа, която всеки притежава. Носи спокойствие.

Елена се погледна в огледалото, после се обърна настрани, с ръка на плоския си корем. Въпреки че бе вече в третия месец, не й личеше.

За миг се сети за вероятността Филип да е забелязал нещо и да се е ядосал, защото още не му бе казала, че е бременна. Възможно ли беше да създаде проблеми на магазина? Дали във Франция законите, свързани с майчинството, не изискваха веднага да съобщи? Но колкото повече мислеше за това, толкова по-неубедителна й се струваше тази теория. Този човек се бе държал много зле с нея. Особено пък ако наистина се бе досетил за състоянието й.

Не, реши тя. Не може бременността да е предизвикала лошото отношение на Филип. А и никой, освен Кайл и Моник не знаеше за нея. Дори не беше казала на Матео.

При тази мисъл настроението й се развали. Въздъхна, извади телефона от джоба си и седна. Беше дошло време да му каже. Не искаше и нямаше да го направи, ако Кайл не й бе казал директно, че това е нещо, което не засяга само нея. Бяха спорили по въпроса. Тя не бе съгласна и му го каза ясно, но той можеше да бъде доста упорит. Както и кучето му, което не искаше да стои далеч от нея, постоянно махаше с опашка и продължаваше да я наблюдава с големите си кафяви очи. Беше й бе все по-трудно да страни от него. Това куче имаше същия инстинкт да я покровителства, както и собственикът му.

Кайл не й позволи повече да се качи на мотора. Всъщност, отдавна не бе виждала Хермион в гаража.

Тя събра смелост и набра номера на Матео.

Едно, две, три позвънявания. Елена се успокои. Тъкмо се канеше да затвори, когато чу гласа му:

— Ало?

Изчака няколко секунди, като се надяваше той да затвори, после реши да отговори.

— Здравей, Матео. Как си?

— О, Елена… Много добре, благодаря. А ти? Отдавна не сме се чували. Щях да ти се обадя.

— Да, сигурно — каза Елена.

Той прочисти гърлото си.

— Знам, че все още ми се сърдиш, но се опитай да разбереш. Двамата с Алесия не сме го планирали. Случи се, и толкова. Тя се влюби в мен от пръв поглед, ти самата най-добре можеш да я разбереш.

Елена се намръщи.

— Виждам, че все още имаш високо мнение за себе си.

Беше като Морис, помисли си тя. Тази мисъл се загнезди в главата й като една от онези очевидни истини, които са толкова объркващи, че те оставят почти без дъх. Как бе възможно да не го е забелязала по-рано?

Матео въздъхна.

— Знам, че ти е трудно. И ти влагаше големи надежди в нашите отношения, но така се случи. Никога няма да се върна при теб.

Какво говореше, по дяволите? Наистина ли мислеше, че тя би поискала от него нещо толкова абсурдно — да се съберат отново? След това, което бе направил? Ядът я обзе отново.

— Не ти се обаждам, за да искам да се съберем, повярвай ми. Мога да те уверя, че подобна мисъл дори не ми е хрумвала.

Настана тишина. После той попита:

— Наистина ли?

— Да, наистина. Не се притеснявай.

Стана й смешно. Матео разкри истинската си същност с тези две думи — смешни и жалки, но в същото време арогантни. Наистина ли? Да, наистина.

Сякаш бе възможно да се съмнява, след това, което й бе причинил! Що за човек бе той? А що за жена бе тя, че да живее с такъв като него?

Тя си спомни всички прикрити коментари на Моник и Жасмин. Баба й обаче бе най-пряма от всички:

— Елена, този човек е идиот. Вече си имаме един такъв в семейството! Повярвай ми, детето ми, не преувеличавам!

Усети внезапна нежност към Лучия.

Вече не изпитваше дори гняв към Матео — може би само малко неприязън. Останалото бе изчезнало, изтрито от нещо безкрайно по-голямо, което чувстваше към друг човек: нещо, което не успяваше да разгадае и което се съхраняваше някъде там, в ъгълчето на сърцето й, в очакване.

— Е, добре. Нямаш представа колко се радвам да чуя това от теб. Особено сега. Много съм щастлив, Елена. Ще ставам баща. Алесия очаква дете.

По дяволите! А сега какво?

— Ах… Каква хубава новина.

Матео въздъхна дълбоко.

— Разбирам, че за теб това е голям удар. Опитвахме се, но ти така и не успя да забременееш. Знаеш ли, има жени, които са предразположени към зачеване, а други… — Той направи пауза. — Ти пък си добра в… други неща.

Елена не знаеше дали да се почувства обидена, или да избухне в смях. Арогантността на този човек беше огромна, гигантска, неправдоподобна. Значи, била добра в други неща? А какви точно? Той никога не си бе направил труда да разбере какви са нейните интереси; винаги бе отхвърлял всичко с вдигане на рамене. Само веднъж, след смъртта на Лучия, се бе опитал да я убеди да продаде къщата на Росини, но безуспешно.

— Слушай, Матео, точно за нещо подобно бих искала да говоря с теб — каза тя.

— Да не би да искаш да повярвам, че и ти си бременна?

— Не искам да те карам да вярваш каквото и да било — отвърна тя раздразнено и стисна силно телефона. Затвори очи и сложи ръка на челото си. Главата започваше ужасно да я боли.

— Още по-добре, защото така или иначе нямаше да повярвам.

— Защо? — попита тя учудено.

— Е, ясно защо. Тръгваш си и се появяваш точно когато се радвам на новината, че очаквам първородното си дете. Няма ли да е необичайно? Както и да е. Ние сме публикували обява, че ще се оженим в църква.

Внезапно гласът му стана мил.

— Трябва да се примириш с това, Елена. Опитай се да излезеш с някого, създай си нови приятелства… Изобщо, започни да живееш. Животът е толкова кратък.

Животът бил кратък? Но какво го прихваща? За миг се изкуши да му разкаже за Кайл, за да го убеди, че не храни никакви романтични илюзии по отношение на него и че той е на грешен път. Но после се отказа. Преди всичко, защото не се интересуваше какво мисли той по въпроса, а не искаше да използва това, което имаха с Кайл, за да подобри своето положение. Не чувстваше нужда да го прави.

Точно тогава разбра, че Матео вече не значи нищо за нея.

Стана, отвори прозореца и дръпна пердетата. Кой знае дали Кайл си беше вкъщи. Преди малко снегът бе спрял и точно тази вечер й се искаше да погледа небето.

— Да допуснем за момент, че и аз съм бременна…

Настъпи дълго мълчание, после се чу смях.

— Невероятно — възкликна той. — Разбирам, че все още си влюбена в мен, но не мисли, че можеш да се възползваш от факта, че сме били заедно, за да претендираш за права върху… Ало, ало? Там ли си?

Но Елена бе затворила телефона. Всичко си имаше граници.

Познаваше Матео и знаеше, че той няма да й звънне. За нея тази история вече бе приключила. А по-късно, когато бе в подходящо душевно състояние, щеше да изтрие номера му от телефона си.

Но не сега, нямаше време. Сърцето й биеше до пръсване, беше отвратена.

— Никога няма да се върна при теб — изимитира го тя.

Морис и Матео. Изсмя се ниско, гърлено. Мъже, които имаха необходимост да доминират, да властват. Егоисти. При Морис нищо не можеше да направи, но Матео бе търсила и желала.

Стягането в стомаха й се усили още повече. Не биваше да му се обажда. Но в края на краищата чувстваше, че така е правилно. Не можеше да преодолее гнева и отвращението, които предизвика в нея този разговор.

Погнусата, която изпита към този човек, я накара да потрепери.

След това гневът нарасна още повече, надигна се в нея и помете това, което бе останало от Матео, спомените й за него, това, което бе представлявал за нея.

Имаше толкова много такива мъже. Никога вече! Никога вече, повтори тя на себе си.

Беше започнала всичко отначало и нямаше да направи същата грешка втори път. Тя щеше да решава за себе си и за детето си. Само тя, и толкова!

Може би историята й с Кайл щеше да продължи, а може би не. Не знаеше, но вече нямаше да позволи на никой мъж да придобие права над живота.

Опита се да се успокои.

Облече червен пуловер и меки тесни панталони. Бе взела душ преди малко и косата й беше още влажна. Върза я на опашка и се гримира леко. После реши да си сложи парфюм, но не този, който носеше обикновено, а някой специален, неин собствен. Върна се в спалнята и отвори тежката дървена кутия. Ето го там — нейния парфюм. Бе го направила преди няколко години, когато направи и за Жасмин и Моник.

Възможно бе да се е запазил — все пак бе стоял на тъмно, вътре в плътната, термоизолирана кутия от кедрово дърво. Със сигурност не се бе развалил от жегата.

Внимателно го извади от металния цилиндър, в който го съхраняваше. Беше просто флаконче от матово стъкло. Баба й не вярваше в съблазнителните модерни опаковки. За нея същността бе това, което наистина имаше значение. Тогава Елена също не се интересуваше от вида на опаковката. Бе решила да създаде този парфюм, защото искаше да направи нещо много специално за приятелките си и за себе си.

Как се бяха променили нещата за толкова кратко време, помисли си тя.

Много внимателно развинти капачката. Парфюмът беше непокътнат — грееше като брилянт, сякаш бе току-що създаден. Внезапно леко й прилоша. Не се случваше за първи път. Откакто бе започнала работа в „Нарцисус“, на няколко пъти при влизане в магазина й ставаше лошо. Сега вече знаеше от какво е. Бе съвсем нормално за една бременна жена да е много чувствителна към миризмите.

Ето ги основните нотки. Тя затвори очи и се озова сред поле от лилии. След това усети бергамот и нероли. Ароматът отслабна, а след това се появи отново, като размах на криле. Вече ухаеше на жасмин, после на гардения и магнолия. Ароматът бе интензивен и вибрираше от живот. След това мускус и накрая амбра, но съвсем леко, като снежинка, която се разтапя, докато я гледаш.

Стори й се, че усеща присъствието на Лучия до себе си. Баба й я гледаше, докато създаваше този парфюм; после я поздрави. А това не бе нещо, което се случваше често.

Но вече не чувстваше този аромат като свой.

Тя го бе създала, разбира се, и всяка от тези есенции бе избрана, изпитана и решена персонално. Но тя вече не беше жената, за която го бе направила. Бе прекалено мек и сладникав. Нямаше достатъчно характер. В тази композиция от деликатни успокояващи аромати нямаше никакъв ентусиазъм. Това бе парфюм, подходящ за старата Елена. Сега имаше нужда от нещо ново, по-решително. Искаше нещо, което да отговаря на нейните нужди, на нейните вкусове. И мисълта да създаде нов парфюм я зарадва, заличи следите от неприятния разговор с Матео.

Тя се погледна в огледалото още веднъж, а после си взе ключовете. Докато слизаше по стълбите, си спомни за бащата на детето си. Може и да беше биологичен родител, но това дете вече не му принадлежеше. Беше се отказал от него и това слагаше край на цялата работа. Тя щеше да изтрие от живота си този мъж и детето щеше да е само нейно.

Странно как историята се повтаряше. И тя самата не познаваше собствения си баща. Сузана така и не й каза кой е той и накрая Елена спря да я пита. Може и той да е бил парфюмериен специалист — майка й имаше много колеги. Морис не беше единственият, с когото бе живяла, но за него се бе омъжила. Ако се разровеше по-дълбоко в паметта си, помнеше поне още двама. Тя бе забравила имената им, бяха като сенки от миналото. Тогава беше твърде малка, за да им обърне внимание.

Бе възможно майка й да не й е казвала нищо, защото се е срамувала, че така глупаво е забременяла от мъж, който не обича. И тя се чувстваше така в този момент.

Но как, по дяволите, бе издържала толкова дълго време с човек, който се грижеше само за себе си? Телефонният разговор беше толкова абсурден, а той — толкова егоцентричен, че я накара да се разсмее.

Понякога човек се смее, за да не плаче — това бе един от любимите изрази на баба й. Точно в този момент бе убедена, че интуицията на Лучия Росини за това, че Матео е истинско магаре, беше вярна.

Що се отнася до нея самата, сега знаеше с пълна сигурност, че този телефонен разговор я освобождава от всяка отговорност. Тя бе изпълнила дълга си. Беше се споразумяла с Кайл да каже на Матео, че е бременна, и нищо повече.

Навлече си якето и затвори вратата на апартамента, като я блъсна малко по-силно, отколкото искаше. Канеше се да се качи при Кайл, но спря на първото стъпало, върна се и излезе на двора. Искаше да остане сама. Сърцето й продължаваше да бие силно в гърдите й. Беше тъжна.

Тази вечер беше много студено и тъмно. Слаба светлина се процеждаше върху покритата с тънък слой сняг земя. Снегът заваля внезапно, рано и неочаквано. Само студът и снегът можеха да предизвикат такава тишина. Всичко изглеждаше като увиснало във въздуха: звуците, ароматите и самото време. Всичко бе станало бяло и сиво, изглеждаше пухкаво и меко.

Елена си мислеше как за кратко животът й се промени. Мислите й се насочваха към нея самата. Вглъбяваше се в тях, сякаш някаква непреодолима сила я дърпаше.

Щеше да стане майка. Помисли си, че тогава сигурно ще успее да разбере Сузана, най-после да проумее защо тя се бе отървала от нея. Но след това старата болка прогони тази мисъл надалече. Нямаше нищо за разбиране, каза си Елена и се намръщи. Тя никога нямаше да се откаже от своето дете. Прегърна корема си инстинктивно, сякаш искаше да предпази детето си. А после гневът й се превърна в къс лед.

Тази жена бе направила своя избор, който я изключваше от живота й.

Започна да върви. Беше замръзнала, снегът скърцаше под черните й кожени ботуши с висок ток — подарък от Моник за отпразнуване на щастливото събитие. А Кайл й подари роза; каза й, че това е едно от първите му творения и се казва „Бейби“. Елена я погледна с нарастваща тревога. Страхуваше се, че в неопитността си ще навреди на това прекрасно растение. В началото не бе убедена, че ще може да я гледа вкъщи, и я сложи до прозореца, за да е на слънце. Ако беше навън, щеше да заспи, тъй като бе късна есен. Елена знаеше, че ако я държи на защитено място, тя ще може да цъфти още известно време. Беше чела, че на много географски ширини розите продължават да вегетират и през зимните месеци. Но не и тук, а тя все пак искаше да опита. Изобщо не умееше да отглежда цветя, затова прочете всичко, което успя да намери за отглеждането на рози. Не искаше да рискува да унищожи създанието на Кайл, което той й бе поверил в порив на неосъзната безотговорност. Не искаше да го обсипва с хиляди въпроси. „Бейби“ имаше сложен аромат — плодов, растителен, но имаше и нотки с меланж. Усещаше ги отделно, най-вече следобед, когато от топлината от венчелистчетата се носеше аромат. Парфюмът бе в сърцето на розите: променливите цветове на венчелистчетата, от амбра по краищата до наситено розово в основата, сякаш насищаха въздуха с аромат. Елена от време на време й говореше. Беше чела, че за да са здрави растенията, трябва да им се говори. Обикновено гледаше да е сама, преди да започне с монолозите, но все по-често вече не обръщаше внимание. Ако трябваше да каже нещо на растението, му говореше, и толкова. Колкото и да й бе трудно да го признае, старият страх, че ще остане сама, се бе появил отново, не я оставяше да спи през нощта и тя се въртеше в леглото.

Продължи да върви, докато стигна до градината на Кайл — там той държеше розите, които не можеше да отглежда в саксии. Погледът й се спря на замръзналите клони на бора, насочени нагоре, към небето. Предната сутрин бе видяла как една от розите кристализира в ледената си обвивка. Беше прекрасна роза. Тогава си помисли, че необичайният за сезона студ я предпазва от разлагане. Но сърцето й се сви, защото и ароматът й бе замръзнал. Не бе останало друго, освен една съвкупност от алени листа, които при първия слънчев лъч щяха да се разпилеят по чакълестата земя — безжизнени, без своя аромат.

Тъкмо се любуваше на розата, когато го забеляза. Не го бе чула да идва, по-скоро бе усетила присъствието му.

— Ще настинеш — каза Кайл и се приближи.

Тя не помръдна — нямаше желание. Беше уморена, раздразнителна, в отвратително настроение. Той я загърна с якето си. Обхвана я приятна топлина. Елена наведе глава и затвори очи. После го погледна и попита:

— А ти?

Той вдигна рамене.

— На мен не ми е студено.

Елена се усмихна и се загърна в якето.

— Ела тук. Няма да те ухапя — каза той.

Като видя усмивката му, тя усети тръпки, които бързо се превърнаха в пърхащи пеперуди в стомаха й. Кайл рядко се усмихваше — но когато все пак се случваше, Елена бе очарована от промяната, настъпила в него.

— Обадих се на Матео — каза тя.

Замълча. Не й бе приятно. Искаше той да разбере колко много й бе коствало.

— Кога ще дойде?

Елена се обърна към него, погледна го и наведе глава.

— Никога. Новата му приятелка чака дете, ще се оженят скоро.

— Какво?! — възкликна Кайл.

Елена отклони поглед. Не искаше да вижда съжалението в погледа му. Нямаше да може да го понесе. Осъзна, че се е превърнала в кълбо от нерви. Макар да мислеше, че се владее, чувствата й вряха и кипяха отвътре и заплашваха да я погубят. Нямаше да може да ги удържа още дълго.

— Смешно е, не мислиш ли? Искам да кажа, през цялото време искахме да имаме дете и все не се получаваше. А сега…

Гласът й пресекна. Елена сложи ръка на устата си. Преглътна и си пое дълбоко дъх.

— Това дете е мое, Кайл, само мое. Няма да търся ничия помощ. Ще си го отгледам аз, разбра ли?

Почувства, че той се приближава. Още две крачки, и беше вече зад нея, готов да я утеши. Това я подразни. Как може да я смята за толкова уязвима?

Но Кайл дори не я докосна. Елена се вгледа в обувките си. Беше я изненадал, отново.

— Има някои нощи, в които тъмнината е пълна. При късмет може да се видят звезди, които обикновено са невидими. Искаш ли да проверим дали тази нощ е такава?

Затвори очи и заслуша с наслада леко задъхания глас на Кайл. Беше се върнал от вечерното си тичане. Той беше единственият й познат, който тичаше вечер, в тъмното. Потърси аромата му в нощта и когато го усети, го вдъхна бавно. После прошепна:

— Да, много би ми харесало.

Сега той бе точно зад нея. Елена вдигна глава и погледна към небето. Кайл я прегърна бавно. Останаха така за миг, всеки обхванат от собствените си страхове, от желанието, което изпитваха един към друг, от думите, които все още нямаха смелостта да си кажат, неспособни да се пуснат и да се откажат от малкото, което имаха.

Кайл я целуна по косата. Елена притвори очи и се отдаде напълно на чувството. От полуотворените й устни се откъсна приглушено стенание, почти като молитва.

Той я обърна към себе си. Елена се повдигна ни пръсти и обгърна врата му с ръце.

Кайл се наведе над нея бавно, като й отстъпи цялото място, което й бе нужно. Можеше да се отдръпне, ако иска.

Елена усети топлия му дъх. После той леко докосна лицето й. Продължи да я гали нежно. Елена го хвана за пуловера и го притегли към себе си, а той я прегърна и я повдигна.

Пръстите на Елена потънаха в косата му и той я целуна — отдавна мечтаеше за това.

Качиха се в апартамента на Кайл и докато той вземаше душ, Елена реши да го изчака в парника. Знаеше съвсем малко за него, за неговата работа, за това как се е развил животът му. В този момент осъзна, че тя е в основата на тяхната връзка, а Кайл все се държеше малко настрана.

— Тези растения са на една година — каза той и застана до нея.

Елена се бе навела над една саксия, от която се показваха малки светлозелени листенца с назъбени крайчета. Бяха съвсем малки и много нежни.

— Прекрасни са — прошепна тя.

— Всяко представлява една надежда. Ако оцелеят, биха се превърнали в специални рози, идеалните.

Елена се намръщи.

— Идеалната роза… Това е рядка дефиниция.

Кайл пъхна ръце в джобовете на джинсите си.

— Представи си една червена роза с искрящи, живи и големи цветове, която издържа на болести и излъчва аромат на плодове и подправки. — Погледна я. — Това е мечтата на всеки специалист по хибриди.

— Но ти си създал много такива рози — отвърна Елена.

Кайл поклати глава.

— Не точно. Много от тях са посредствени, и нито една не е червена. Но има няколко растения, които са на две години. Може и да имам късмет.

— Тук ли работиш? — попита тя заинтригувана и се огледа наоколо.

— Да.

Наведе се над една саксия и откъсна няколко тревички.

— Истинската лаборатория се намира в Авиньон, в Прованс. Тук държа растенията, по които работя за конкурса.

— За рози ли?

Той кимна.

— Това е повече от конкурс, всъщност. Представлява отворен салон за работа: производители, търговци. Идват и любители градинари. По време на гала вечерта, когато се закрива събитието, се дава награда за розата, която отговаря на всички изисквания за качество, красота и аромат. Международният конкурс за нови рози, Concours de Bagatelle; провежда се в началото на юни.

Детето й щеше да се роди точно по това време, помисли си Елена и се усмихна.

— Ще участваш ли?

Кайл я погледна и каза:

— Да, това е важно събитие.

Тя се замисли.

— Как така реши да живееш в Париж, щом фирмата ти е в Прованс?

Кайл отклони поглед, а после отново насочи вниманието си към нея.

— В Париж живеят по-голямата част от нашите клиенти, или пък офисите им са тук. Освен това градът ми харесва. Хайде, да влезем вкъщи, много е студено. — Хвана я за ръката.

Но Елена остана с впечатлението, че Кайл не обича да говори за себе си, и това я изпълваше с въпроси.

Жак почука на вратата на Моник и зачака. Можеше да влезе и сам. Въпреки това, което й каза, още пазеше връзката с ключовете и ги използваше редовно, когато нея я нямаше вкъщи. Никога не пипаше нищо; само гледаше вещите й и вдишваше парфюма й, на който ухаеха чаршафите, като някакъв жалък влюбен.

Изчака минута, две, три, пет. Усмихна се и наведе глава.

— Знам, че си вътре, mon amour. Отвори ми, защото няма да си тръгна.

Ключалката се превъртя три пъти със сух звук и Моник се показа на вратата.

— Затвори — каза му сухо тя и се върна в хола.

Как може да е толкова красива? Сигурно заради краката й, реши Жак — тези безкрайно дълги крака.

— Не е ли малко късно за светски посещения? — попита го тя студено.

Жак пренебрегна откритата й враждебност.

— Как си? Отдавна не сме се чували.

Моник само му хвърли леден поглед, взе книгата и я отвори там, докъдето бе стигнала.

— Не отговаряш на обажданията ми, нито на съобщенията ми. Прекалено си заета, или става дума за друго? — попита той и се приближи. — Льо Нотр отнема цялото ти време, така ли? Кажи ми, chèrie, той задоволява ли те като мен?

Видя я как се стяга, как поема удара върху себе си. Изчака с буца в гърлото усмивката й, видя как потиска гнева си чрез невероятен самоконтрол — същия, с който го държеше настрана от себе си. Да, неговата жена беше борец. Той искаше всичко от нея — всеки неин дъх, всяка мисъл.

— Върви по дяволите, Жак — отвърна Моник. Усмихна му се. Той усети тръпка и искрица съблазън.

Но играта вече беше започнала, и той нямаше никакво намерение да губи. Отиде при нея на дивана, където се бе излегнала. Свали си сакото, след това и вратовръзката, разкопча ризата си, свали копчетата за ръкавели от тежко злато и ги остави да паднат на килима, без да отмества поглед от нея.

Моник бе като хипнотизирана. Сърцето й блъскаше в гърдите. Налегна я дълбока тъга. Желаеше го отчаяно, но това не означаваше, че трябва да склони толкова лесно. Стана, защото не би могла да устои, ако Жак се приближи още. А на лицето му бе изписано какво смята да направи.

Той я хвана за ръката.

— Омръзна ми от твоите капризи. Направих това, което искаше; дори взех на работа приятелката ти. А сега си искам компенсацията.

— Ти си този, който ми дължи компенсация, Жак. Елена е изключително добър парфюмериен специалист. Кажи ми, още ли я държиш далеч от лабораторията? Толкова ли те е страх, че една жена ще ти докаже своята посредственост?

Каза го, за да го засегне. Когато видя проблясъка на болка в очите му, пожела да можеше да си върне думите назад, но бе твърде късно. Жак разтегли устни в груба усмивка. Придърпа я към себе си и я притисна към гърдите си. Хвана косата й и я усука в юмрука си. Устните й бяха на сантиметри от неговите.

— Не изглежда толкова добра, ако се съди по това, което каза Филип. Не е направила дори една прилична продажба. Мисля, че ти ще трябва да ме компенсираш затова.

Моник възрази:

— Не е вярно. Елена ми каза, че всичко върви добре.

Но Жак притисна устните си към нейните и й попречи да продължи.

— Изобщо не ме интересува тази жена. Желая те, разбра ли?

— Махай се, Жак. Върви при бъдещата си жена. Кога е сватбата?

Той не обърна внимание на провокацията. Нямаше да губи времето, което имаха на разположение, говорейки за друга жена.

— Това е бизнес договор. Ти си нещо съвсем друго — отговори Жак.

— Да… Аз съм тази, която искаш да чукаш.

— Именно.

Тя му удари плесница. Жак задържа другата й ръка, като я изви зад гърба й.

— Остави ме — изръмжа тя.

— Само ако се успокоиш.

Той пусна едната й ръка, но държеше здраво другата. Прошепна тихо:

— Защо ме отблъскваш?

— Пусни ме, Жак. Остави ме и си върви. Отивай при това момиче и си остани там. Сега е неин ред. Ти направи своя избор. Махай се!

— Не, никога няма да се отървеш от мен. Ние с теб сме еднакви, Моник. Създадени сме, за да бъдем заедно — каза той.

Тя затвори очи. Изпитваше срам и мъка. Но той продължи да я гали. Устните му бяха меки и горещи върху кожата й. Тя го бе желала повече от въздуха през тези дълги, самотни дни. Жак я прегърна и я поведе към леглото. Моник зарови лице в гърдите му.

14.

Ангелика. Ангелска трева, която разкрива скритата същност на всяко нещо. Лек за всяка болка, с много хубав аромат — сладък като мед и обгръщащ. Подпомага себепознанието.

— Ти си с различен парфюм. Нов ли е?

Елена поклати глава, протегна се и си взе още един сладкиш от подноса на малката масичка в хола.

— Не. Направих го преди няколко години. Но трябва да го сменя, вече не става.

Настани се по-удобно до Кайл, зави се с пухения юрган и продължи да чете дневника. Въпреки че бе почти на четиристотин години, бе в изненадващо добро състояние. Всяка Росини, след като го прочете, го увиваше в копринена кърпа, ароматизирана с канела.

От доста време Елена искаше да провери някои неща в дневника на Беатриче, а тази вечер беше идеална за това. Беше много студено, щяха да си останат у дома.

— Толкова много ли си се променила? — попита Кайл и остави ботаническото списание, което държеше в ръка.

— Ти си най-мъдрият човек, който познавам. Да, много съм се променила.

— Каква беше преди?

Тя помисли малко, после се усмихна.

— Глупава.

Думата й се изплъзна така внезапно, така искрено, че Кайл не можа да потисне смеха си. Гърленият звук, неочакван и спонтанен, увисна в тишината на стаята. Елена го погледна очарована. Кайл се усмихваше много рядко — но когато се случваше, тя гледаше ведрото му изражение и си мислеше какъв прекрасен човек е той.

Беше вдигнал брадичка и зъбите му блестяха между меките устни. Очите му бяха притворени и изглеждаше така, сякаш през живота си не бе имал никакви проблеми.

Елена се изкушаваше да вплете пръсти в косата му, да погали белега на бузата му, да го целуне, да се притисне до него и да усети аромата му…

Но изведнъж си спомни за детето и за плановете си за бъдещето, и магията се изпари. Колкото и да й харесваше Кайл, не искаше да усложнява тази вече деликатна ситуация: бе го решила в нощта на тяхната първа целувка.

— Говоря сериозно — каза тя и се изправи. Затвори дневника, стана и го остави на масичката.

Откакто пристигна в Париж, апартаментът в Маре бе коренно променен. Кайл реши, че това място, изпълнено с толкова много история и със собствен характер, трябва да се върне в първоначалния си вид. Моник изтъкна, че дори и в най-добрите си времена салонът на партера никога не е бил нещо повече от място за коне и карети. Но той не я послуша и след като получи разрешение от семейство Дювал, с моралната подкрепа на Елена, на която не позволи да вдигне дори и една четка, ремонтира и боядиса всички помещения — от хвойновите греди на тавана до вратата с прозорче от оловно стъкло, което гледаше към пътя.

Като погледнеш тези красиви стени с изпъкнали тухли, изглеждаше невероятно, че само преди няколко седмици те са били покрити с няколко пласта мухлясала мазилка. Кайл свали и плочките, като откри оригиналния под от сив камък. След това го обработи със специални масла, докато стана лъскав като полиран калай. Когато го видя след ремонта, Елена направо зяпна от изумление.

Диваните бяха купили от „Порт де Ванв“ — един от антикварните пазари, характерни за града. Кайл бе донесъл две литографии и една лампа „Тифани“, а Моник — фикус бенджамин, който според нея имал голяма нужда да поговори с някого.

— Защо го казваш? — попита Кайл.

Беше се изправил и я следеше с очи.

— Защото е вярно. Държах се глупаво. — Усмихна се, а после изражението й стана сериозно. — Не знам как да го обясня. Виж… Това е нещо, което открих наскоро. Сега живея ден за ден. Всичко, което правя, е ново, сякаш се случва за първи път. Сигурно е заради бебето… — промълви тя замислено. — Може би Жасмин е права, когато казва, че личността и вкусовете на децата се смесват с тези на майката. Знаеш ли, че когато била бременна с Моник, тя мразела ягоди? Започнала да ги яде едва след нейното раждане. А Моник никога не ги е понасяла, дори като дете. Да, обзалагам се, че детето се намесва в моите избори. — Помисли малко, поклати глава, погледна Кайл и каза: — Спри да ми се смееш.

— Радвам ти се.

Елена замръзна.

— Ето, виждаш ли? Говориш ми такива неща, а аз… аз се чудя как съм могла да си губя времето с Матео, когато можех да го прекарам с теб. Няма никакво обяснение, разбираш ли? Това никак не ми харесва, и постоянно размишлявам по този въпрос.

Кайл се изправи, отиде при нея и я хвана за ръката.

— Ела на дивана. Да поговорим, искаш ли?

Елена се остави да я убеди, защото точно така правеше Кайл обикновено. Хващаше я за ръката и й помагаше да преодолява трудностите. Седнаха близо един до друг, под пухения юрган, и се спогледаха. Той повдигна брадичката й и я целуна. Докосна устните й леко, но решително. Сякаш всяка тяхна целувка укрепваше връзката им. Но въпреки това той не си позволяваше да стигне по-далеч.

Елена го прегърна, притисна се до гърдите му. Разтвори устни и се отпусна под ласките му, които ставаха все по-уверени.

Изведнъж Кайл спря и я отдалечи от себе си.

Ставаше му все по-трудно да се въздържа. Желаеше я, както никога не бе желал друга жена. Знаеше, че ако реши да отиде докрай, да се люби с нея, Елена щеше да се съгласи. Тя също го искаше — Кайл го усещаше с всяка клетка от тялото си. Но после връзката им щеше да поеме в определена посока, щеше да стане по-пълна. И какво щеше да се случи тогава? Бебето щеше да се появи, а с него и куп проблеми. Разбира се, сега Елена казваше, че никога няма да се върне при бившия си приятел. Но ако след раждането си промени решението? Тази мисъл го караше да се гърчи от гняв. Не искаше да се отказва от нея, но не можеше да прекрачи границите, които сам си бе определил.

По дяволите! Изруга наум. Преди Елена да е разбрала защо се е отдръпнал, Кайл я прегърна отново, този път нежно. Допря чело до нейното. Дишането му бе накъсано, сърцето му биеше силно под нейната ръка.

Елена си помисли, че ще започне оттам, откъдето бе спрял. Но после срещна мрачния поглед на Кайл. Все едно я заляха с кофа студена вода. Лицето му бе като вкаменено, сякаш се бе разкаял, че се е поддал на чувствата си. И вероятно бе точно така.

Инстинктивно се освободи. Кайл веднага я пусна. Елена се възползва от възможността, за да се изправи.

Отново забравяше, че тя е бременна жена. Бременна от друг, каза си с горчивина. От опит знаеше как въздейства този факт на един мъж. О, колко добре го знаеше! Образът на Морис проблесна в съзнанието й, но тя го прогони. Не можеше да има никакво сравнение между Морис и Кайл. Нямаше начин той да започне да се държи като втория й баща. Не беше ли там, с нея? Можеше да си тръгне, когато поиска. Между тях нямаше нищо, което да го задължава да бъде там. И все пак той беше там — винаги.

А и поведението им бе напълно различно.

Кайл никога не я бе принуждавал, нито пък убеждавал да направи това, което не иска. Той говореше ясно… когато изобщо говореше.

Въздъхна. И тогава осъзна, че макар да беше сигурна в Кайл, си оставаше едно едва осезаемо съмнение. От друга страна, Елена не можеше да знае до каква степен Морис бе очаровал майка й. Тя познаваше само най-лошата страна от връзката им. Ами ако Кайл се интересуваше от нея, но не искаше бебето й?

Беше объркана. Изведнъж почувства спешна нужда да говори с майка си. Беше невероятно, но Сузана беше единственият човек, който може да я разбере. И двете обичаха човек, който не бе баща на детето им.

Но дали това, което изпитваше към Кайл, бе любов? Нямаше представа. След Матео много внимаваше, когато трябваше да определя собствените си чувства. А сега трябваше да мисли и за детето си.

— Върни се тук — каза изведнъж Кайл и потупа с ръка дивана до себе си.

Тя се изкуши да се откаже, дори едва не го помоли да си тръгне. Но всъщност не искаше това. Погледна го, после отклони поглед.

— Да поговорим малко, искаш ли? — предложи той. Изправи се и се приближи.

Така е по-добре, помисли си Елена. Въпреки това не го остави да стигне до нея. Заобиколи масата, все още твърде засегната, за да му прости.

— Да не би да искаш да си отида?

Предложението на Кайл наруши напрегнатата тишина, която се бе спуснала върху тях като тежко наметало.

— Не!

Тя го погледна.

— Тогава ела при мен — да седнем и да поговорим.

— Не искам… не искам да говоря за… това.

— За нас ли? — попита Кайл.

Елена кимна. Очите й бяха вперени в пода. Беше готова да изясняват отношенията си, но не точно сега, когато всеки момент щеше да се разплаче.

— Добре, не е задължително. Няма да се караме за това.

Гласът на Кайл вече беше по-спокоен. Той се върна на дивана, но преди това взе един лилав сладкиш — любимият вид на Елена — от подноса и й го подаде.

— Мир?

Тя преглътна сълзите, усмихна се въпреки нежеланието си и въздъхна:

— Ти си ужасен. — Но прие сладкиша и отхапа от него. Копнееше за вкусния крем от касис.

Той не каза нищо. Само прибра един кичур коса зад ухото й. Все още изглеждаше погълнат от някаква неприятна мисъл, но докосването му бе внимателно, топло и нежно.

— По един въпрос на всеки — предложи тя.

Кайл се замисли за момент.

— Добре, но аз започвам.

Той замълча.

— Веднъж ми каза, че имаш две желания. Едното е било детето… А какво е другото?

Елена облиза устни.

— Нямаш ли резервен въпрос?

— Не, но не си длъжна да отговаряш, ако не искаш — каза той сериозно.

Елена въздъхна дълбоко и се опита да обясни.

— Не е толкова просто. И ти си част от него. Не мога да ти разкрия моята стратегия. Трябва да си изиграя добре картите. Хайде, питай ме нещо друго — каза тя.

Кайл изглеждаше изненадан. Притегни я към себе си, целуна я и зарови пръсти в косата й. После отново се отдръпна. Сякаш бе станал жертва на неудържим импулс, а после се бе разкаял. Прочисти гърлото си и каза:

— Добре. Липсва ли ти Италия? Искаш ли да се върнеш там?

Все още развълнувана от целувката, Елена поклати глава, сякаш искаше да си проясни мисълта.

— Харесвам Париж. Мисля, че е един от най-красивите градове в света. Знаеш ли, когато бях малка, майка ми се местеше постоянно, докато най-накрая се установи в Грас. Била съм в Бомбай, Кайро, Токио, Ню Йорк. Когато търсеха специалист парфюмер, тя беше там, и аз пътувах с нея. Била съм на всички детски площадки и във всички възможни зоологически градини, които можеш да си представиш. Когато излизах с детегледачките, наблюдавах, всичко. Имаше места, които не ми харесваха; такива, които чувствах, че са подходящи за нас, и други, които, макар и красиви, ме плашеха. Мястото е като парфюм, като рокля — трябва да я почувстваш върху себе си, за да видиш дали е точно за теб. — Тя замълча. — Париж, Маре, Ил дьо ла Сите — все места, които ми харесват.

— Значи няма да се върнеш във Флоренция?

— Понякога, може би. За известно време. За да видя къщата. Знаеш ли, и това не мога да разбера. Преди мразех това място, а сега има моменти, особено през нощта, когато искам да бъда там. Може би е заради това, което представлява; заради миналото. Там е всичко, на което ме научи баба ми и което са създали и оставили в наследство жените от семейството ми. Трябва да видиш лабораторията — там има порцеланови емайлирани съдове, които са по-високи от мен. Прекрасни са. Във всяка стая има антики и лампа за есенции.

— Като тази ли? — попита Кайл и посочи стъкления съд със запалена свещ върху чинийка, от която се носеше лек аромат.

— Да. Баба ми винаги използваше едни и същи неща: портокал за веселост, градински чай срещу объркване и съмнения, мента, за да се стимулира въображението, лавандула за пречистване. Ароматите са се напластили върху мебелите и сега те миришат така, сякаш билките, цветята и плодовете са свързани с тях. Когато напуснах Флоренция, я пъхнах в куфара, заедно с някои есенции.

— Много ми харесва този аромат.

— Жасмин и две капки еликризия — обясни тя.

— Много провокативно — отбеляза Кайл с полуусмивка.

Очите на Елена се разшириха и тя се изчерви. Наистина, когато дозираше жасмина, искаше да създаде много интимна обстановка.

Той продължаваше да я гледа. Пръстите му галеха облегалката на дивана. Елена въздъхна дълбоко и се опита да продължи оттам, докъдето бе стигнала.

— На партерния етаж се намира старият магазин за парфюми. Целият таван е във фрески. Ако се загледаш нагоре, виждаш поляна, пълна с цветя и ангели, а малко по-настрани се виждат мъж и жена, хванати за ръка, които вървят към арка от рози. Много е впечатляващо. Има огромен параван; ако го отвориш, се превръща в малка къщичка, чудесно скривалище.

— Там ли се криеше, когато си направила беля?

Тя кимна.

— Бях ужасно разочарование за баба ми. Наистина успявах да я ядосам. Имаше дни, в които се разбирахме и изглеждаше, че всичко е наред; тя беше щастлива. Но имаше моменти, в които я мразех. И тогава смесвах парфюмите, разсипвах композициите, отказвах да уча и да говоря с нея.

— Просто ужасно момиченце.

Кайл се засмя, но скоро веселостта му се замени от горчивина. Той също бе успял да съсипе работата на баща си. Една от най-добрите му рози се бе появила при опита му да саботира една сеитба. Често се случваше Кайл да се ядоса. Особено в периодите, когато баща му, Ангъс Мак Лиън, изчезваше. Тогава майка му оставаше сама с него и сестра му и се грижеше за фирмата. Той още помнеше приглушените й ридания. Да, той разбираше гнева на детето Елена, дълбокото чувство за безпомощност, което човек чувства на тази възраст. Истински я разбираше.

— В тази къща са твоите корени, Елена. Нормално е да се чувстваш привързана към нея.

Тя вдигна рамене.

— Щеше да е нормално, ако не мразех всеки миг, който съм прекарала там.

Кайл погледна над раменете й, към някаква далечна точка.

— Омразата е много сложно чувство. Човек мрази онова, което желае страстно, но не може да притежава; мрази онова, което не разбира, или онова, което изглежда прекалено далечно. Омразата и любовта са твърде близки; границата между тях е тънка, няма строго разделение.

Елена го погледна.

— Никога не съм приемала нещата така.

— Защо мразиш тази къща?

— Накрая майка ми ме остави там и каза, че е за мое добро, че ще се чувствам по-добре с баба… Това бяха оправдания — тя просто искаше да се отърве от мен. Истината е, че Морис ме мразеше, а тя искаше да продължи живота си, без дъщерята от другия мъж да й се мотае в краката.

Седна на дивана и се отдалечи от него.

— Тя… те е наранила, нали? — Гласът му бе сериозен, дълбок. Очите му бяха потъмнели.

Елена поклати глава.

— Баба ме обичаше много, макар и по свой начин. Знаеш ли, че през нощта идваше в стаята ми? Чакаше ме да заспя, после влизаше и сядаше до леглото ми. След няколко минути се изправяше, целуваше ме и се връщаше на долния етаж. Това са единствените прояви на обич, които си позволяваше. През деня обаче ми говореше така, сякаш бях възрастна. Не приемаше моите грешки… но и ме уважаваше.

Емоцията я връхлетя заедно със спомените — на малки епизоди, които сега се връщаха в паметта й като предмети, чиито следи бяха безвъзвратно загубени. Беше забравила колко важно бе уважението на баба й за нея. Тя се усмихна и отметна косата си назад.

— Когато казвах нещо, особено ако беше свързано с парфюмите, тя спираше с това, което правеше, и ме изслушваше. Искаше да изляза извън рамките на идеята за парфюма, извън самата есенция. Казваше, че трябва да търся аромата в мисълта си, да го намеря в сърцето си. Казваше, че парфюмът е път — към същинското, душевното познание. Твърдеше, че думите, образите, звуците и дори вкусът могат да бъдат подвеждащи, но не и обонянието — то не се влияе от нищо.

Направи пауза. В главата си още чуваше ясно думите на Лучия Росини. Бяха живи, както и тогава, и се бяха запечатали неизличимо в паметта й.

Ароматът, парфюмът попада в теб, защото ти си този, който го е поканил чрез вдишването, а след това поема по пътя си. Не можеш предварително да решиш дали ще ти хареса. Той пътува през други измерения. Не принадлежи на логиката и на разума, но ще те завладее и ще претендира, че представлява абсолютната истина. Или ще го заобичаш, или ще те отврати. Но в неговото съществуване няма нищо по-автентично от тази първа емоция, защото това е откликът на душата ти.

Кайл я погали по ръката.

— А после?

Елена се обърна с лице към него.

— В магазина тя спазваше древни ритуали, предавани от поколение на поколение. Не искаше и да чуе за промени в технологиите и апаратурата. За нея не съществуваше друго, освен това, което бе научила. Беше като обсебена, както и майка ми, Беатриче. Както и всички онези жени.

— Майка ти… затова ли си е тръгнала? Защото баба ти не й е позволила да управлява бизнеса?

Тя поклати глава. Очите й потъмняха. Не обичаше да говори за миналото. И все пак, докато разказваше всичко на Кайл, й се струваше, че горчивият привкус от самотното й детство бе намалял.

Прие това чувство с лека изненада. Сега можеше да го понесе. Сякаш, след като го сподели и го извади навън, силата му намаля.

Елена се съсредоточи и отвърна:

— Не. Тя не се интересуваше от този аспект на парфюмерията. Не вярваше в това. Искаше да пътува, да обиколи света. Майка ми обичаше всичко, което е модерно. Бъдещето на парфюмерията според нея е в химията, в синтеза. Казваше, че парфюмът на Беатриче днес няма да послужи за нищо. Защото е прекалено стар, прекалено различен. Баба ми обаче беше на противоположното мнение. За нея парфюмът беше специален, идеален — концентрат от идеи и атавистични емоции, които пребивават в лимбичната памет на човека и се предават заедно с генетичното наследство. Нещо като код за обонянието. Този парфюм винаги ще бъде актуален, защото това е самата човешка душа. Това е любов, надежда, щедрост, стойност, доверие — всичко най-хубаво, което е създало човечеството.

— Звучи като утопия?

Елена отново поклати глава.

— На теория е възможно, нали знаеш. Вярно е, че парфюмът е субективно възприятие. Но ароматът на огъня е топлина, уют, опасност, действие, и така е за всички. А дъждът е надежда, бъдеще. За някои той е мъка, но и синоним на изобилие. Освен това съществува и аромат на море, на пшеница, на дърво… Мога да продължа с часове. Ароматите — и добрите, и лошите, се обработват от мозъка на инстинктивно ниво, преди да сме го осъзнали. Те предизвикват реакция, която се корени в най-древната част на душата ни.

— А ти какво мислиш?

Тя вдигна рамене.

— Знам само, че парфюмът ги отдалечи от мен, и двете.

Кайл я прегърна, надявайки се да разпръсне отчаянието, което прозираше през тези едва прошепнати думи. Искаше да я попита за Сузана. Чувстваше, че там се крие най-голямата болка на Елена. Но тя беше твърде разстроена, за да понесе подобен разговор. Тогава той потърси в себе си точните думи, които да й каже. И ги откри в това, което го свързваше с нея — в тази смесица от любов и омраза, която изпитваше към баща си като момче и която по-късно бе превъзмогнал.

— Може би нещата са по-сложни, отколкото изглеждат. Ако се съди по човека, в който си се превърнала, парфюмът може да се окаже това, което ви обединява…

Това, което ви обединява. Елена инстинктивно отхвърли тези думи. След това, докато Кайл й разказваше за себе си, и че хибридите бяха единственото общо нещо между него и баща ми, се замисли и започна да ги анализира, все едно наблюдаваше потенциално опасна река, която трябва да прекоси на всяка цена, за да премине на другия бряг.

После разбра, че това наистина е така. Парфюмът може би бе единственото, което я свързваше с майка й и баба й.

Тогава си спомни думите на Моник. Тази фикс идея на Сузана и Лучия — важното място, което парфюмът заемаше в живота им, беше причината Елена да развие такъв негативизъм към него, че да го отхвърли.

Но сега парфюмът се бе промъкнал вътре в нея; бавно, търпеливо бе намерил начин да я призове към себе си.

— А ако… ако и аз пренебрегна детето си, ако го изоставя заради тази глупава мания? Ако не намирам време за него?

Ето, най-накрая успя да го каже, помисли си Кайл. Беше трудно, но в крайна сметка тя бе извадила на бял свят онова, което наистина я мъчеше.

— Би могла да се справиш с нещата смело, без да се двоумиш толкова.

Така, както се справяш с всичко останало, помисли си Кайл, но не го каза на глас. Елена се намръщи.

— Какво искаш да кажеш?

— Отвори свой магазин, създай свои собствени парфюми, потърси изгубената формула. Но го направи спокойно; всичко е пред теб. Избери. Ти си тази, която решава.

Елена поклати глава.

— Някой ден, може би. Сега трябва да мисля за бебето.

Кайл се намръщи.

— Какво ти пречи да правиш и двете неща? Да, какво наистина?

— Не знам, не знам…

— Трябва да имаш вяра в себе си.

— Не става дума само за това. За да се отвори магазин, трябват много пари. Някой посредник — човек, който да те представи на подходящите хора в каналите за разпространение, и това дори не е най-голямата пречка.

Кайл въздъхна развеселен и попита:

— Коя е тя?

Елена се взря в очите му.

— Знаеш ли как става това? Какво се прави, за да се създаде един парфюм?

Кайл поклати глава.

— Само във връзка с розите, но не мисля, че е същото.

Елена се сгуши в обятията му и облегна глава на гърдите му.

— Започва се от идеята. Тя може да бъде предизвикана от събитие, мечта, разходка. Парфюмът е като една история; той е форма на комуникация, само че по-фина и непосредствена. Когато идеята е съвсем ясна, се започва с избора на есенции. Аз ги чувам; те се превръщат в цветове, в емоции, които ме връхлитат, завладяват ме и не мога да спра да мисля за тях, докато не завърша парфюма.

Настъпи тишина. В хола се чуваше само развълнуваното дишане на Елена и равномерното дишане на Кайл.

— Прекрасно е. Това, което казваш, това, което си, страстта, която влагаш в работата си. Това не е пречка, а един чудесен дар. Ти си много специална жена.

Каза това, което пазеше в сърцето си, и във всяка негова дума се криеше възхищение, уважение. В този момент Елена започна наистина да се влюбва в него.

Париж през ноември изглеждаше закачлив и вълшебен. Елена бе свикнала със сградите с островърхи покриви и с издадените прозорци, които улавяха слънчевите лъчи и ги насочваха към минувачите, градските паркове, местните пазари. Разхождаше се с Кайл в търсене на тайни места, ледени градини, музеи, които съхраняват картини, мебели, бижута, както и един много специален, в който се пазеха всички парфюми на света.

Забавляваха се много в Осмотеката.

В музея, разположен в сърцето на Версай, се пазеха над хиляда и осемстотин есенции, някои от които вече излезли от употреба, а други поставяха края на една епоха в парфюмите и началото на нова. За някои от тези парфюми бяха изписани цели трактати. Кайл помириса „Hungarian Queen“ от 1815 г., използван от Наполеон Бонапарт, и го хареса. Елена му показа Chypre на „Коти“, а после изпробваха чувствения „Мицуко“, създаден през 1919 г. от Жак Герлен, и по-новия „Шалимар“. Този специален парфюм беше на базата на смес от ирис и ванилия, наречена „Герлинад“, която напомняше за прочутите градини на Шалимар — дарът на един индийски принц за неговата любима. Беше невероятно, че подобен парфюм е създаден в резултат на грешка: една ампула ванилия погрешно била изсипана във флаконче от „Жики“, и резултатът била основата на „Шалимар“.

В музея се пазеше и „Шанел №5“, създаден през 1921 г. По време на тази обонятелна разходка се сблъскаха и с „Джой“ на Жан Пату, творение на Анри Алмера. Това на времето бил един от най-скъпите парфюми в света; за производството на триста милилитра от него били необходими повече от десет хиляди цвята от жасмин и повече от триста рози. Широко разпространен след края на войната, той бил символ на победа и лукс.

Освен известните парфюми, имаше и много древни есенции: „царският парфюм“, създаден в Рим през първи век, „унгарската вода“ от XIV век и някои есенции, направени по рецепти, предадени от Плиний Стари.

Госпожа Ланвин, от модната къща със същото име, през 1927 г. подарила на дъщеря си Маргарита деликатен парфюм с дъх на цветя с класически връхни нотки: нероли, праскова, розова есенция, жасмин, момина сълза, иланг-иланг, и за финал — сандалово дърво, ванилия, тубероза и ветивер. Парфюмът бил подарък за тринайсетия рожден ден на момичето, съвместна композиция на две от най-големите имена от онова време: Андре Фраис и Пол Вошер. Малката го нарекла „Арпеж“. На шишенцето с форма на ябълка било нарисувано логото на модната къща: танцуващите фигури на жена и момиченце.

Но това, което изненада повече Елена, беше, че откри в списъците на парфюмеристите името Джулия Росини, нейната пралеля. Тя беше изкусна парфюмерка, една от най-талантливите. От нейното дълго и ползотворно производство в Осмотеката се пазеше „Вълшебната градина“ — парфюм, който тя добре познаваше и който Лучия често цитираше за сравнение. Аромат, който бе едновременно нежен и силен. В него имаше портокалови цветчета, ангелика и тубероза; освен това розово дърво, кедър, мирта и накрая амбра. Бе създаден от представител на семейство Росини и това, че го виждаше заедно с най-известните парфюми в историята на бранша, я изпълни с гордост и щастие. Чувството за принадлежност, което изпита, когато го разпозна, беше като нежна милувка. Тя беше една от тях; тя беше Росини. „Вълшебната градина“ в своята първа версия бе прекрасен. Представи си чувствата, накарали нейната прародителка да създаде тази есенция. Това бе един от най-вълнуващите моменти през деня.

15.

Тим. Енергизиращ и подсилващ. Премахва объркването, предразполага към логика, отхвърля несигурността на мечтите. Възстановява умствената стабилност.

Откакто бе започнала да се взема добавки, Елена се чувстваше по-добре; дори гаденето бе преминало. Бременността бе станала за нея нещо вълшебно — състояние, което я изпълваше с благоговение и страх. Бе започнала да говори на детето си, а след това се заслушваше, сякаш очакваше отговор. Беше още рано. Лекарката й каза, че ще започне да го усеща към петия месец. Но Елена знаеше, че детето й я слуша. Да говори с него беше станало от изключително значение. Сузана никога не бе обичала да разговаря. И това винаги я натъжаваше. Но тя щеше да разкаже всичко на своето дете.

Започна с кратки фрази, след това премина към цели речи, а накрая стигна до истински словоизлияния. Най-после имаше някой, на когото Елена можеше да каже всичко.

— С кого говореше? — попита я Кайл една сутрин, когато влезе у тях.

— С бебето, разбира се.

Той я погледна, после тихо дойде при нея и я прегърна. Елена, малко смутена, обгърна врата му с ръце. Кайл обичаше да приглажда косата й назад, за да открие лицето й. Обичаше да я гали, да чувства кожата й под пръстите си. Харесваше му да я докосва, да я усеща до себе си.

А и да я защитава. Това бе нещо, което не можеше да разбере — тази привързаност, в която нямаше нищо разумно.

Но имаше лошо предчувствие. Вече бе преживял нещо подобно. По-добре беше да го има предвид.

Болката му си беше все още там. Когато разровеше паметта си, я намираше, а заедно с нея — и спомените за трагично приключилата младежката любов. Нямаше нужда да се хвърля в някаква сложна връзка, каквато със сигурност би била връзката с Елена. Дори бе мислил да си тръгне. Но не можеше — беше въпрос на чест. А и Елена имаше нужда да излиза, да се разхожда, да се смее.

Той я накара да се облече за излизане. А след това, отдръпвайки се в себе си, се опита да възобнови дистанцията между тях. Заведе я на пазара за цветя, за да вземе дивите рози, които чакаше — от тях щеше да извлече семена за новия разсад. Но не спираше да я гледа, разговаряха и се смееха.

На Елена много й хареса пазарът — цветята, ароматите, почитта и уважението, които хората изпитваха към Кайл. Само жената, която ги обслужи — някоя си Лилиан, изобщо не й хареса; — усмихваше се някак пресилено.

Сега като че ли всичко в живота на Елена вървеше добре. И в „Нарцисус“ нещата се бяха пооправили. Филип не се бе извинил истински за безпардонното си поведение, но стоеше настрана и бе оставил Клодин да се оправя с нея. За късмет, веднага след неприятния инцидент той замина. Монтие искаше да открие клон, а Лондон и Филип трябваше да намери подходящо място.

Почти в края на работното време Аделин Бинош влезе в магазина, следвана от една жена на около петдесет години, с много къса червена коса и напрегнато изражение, която не спираше да се оглежда. Тя напомни на Елена за загорялото, светло лято. Нотка на бергамот, сено, сушено на слънце, и полски цветя.

— Помните ли зълва ми? — попита Аделин с обичайната си приятелска усмивка. — Говорих ви за нея, когато дойдох тук последния път.

— Да, госпожо… Женевиев, нали?

За щастие, името беше рядко срещано, помисли си Елена с облекчение. Трудно помнеше имената на хората; може би защото си спомняше идеално аромата им.

Аделин Бинош например ухаеше на ванилия, роза и дъбов мъх. Спокойна, жизнена и с остра мисъл. Този парфюм й отиваше, помисли си Елена. Бе ясен и отчетлив, без примеси. Като нейния поглед, ясен и открит.

— Женевиев Бинош — представи се жената и й подаде ръка.

— Чувала съм хубави неща за вас. Мога ли да ви наричам Елена?

— Да, разбира се.

— Чудесно — отвърна тя. Беше изискана, елегантна и пряма. — Надявам се, че можете да ми помогнете. Трябва ми парфюм — ароматът на „Нотр Дам“.

Елена почувства тръпка в гърлото си, но се постара да я потисне, като се опитваше да запази невъзмутимото си изражение. Щом Клодин можеше да остане сериозна пред всякакви абсурдни претенции, значи и тя трябваше да може.

— Имате предвид в преносен смисъл, нали?

Женевиев поклати глава.

— Не, буквално. Имам нужда от нещо, което да ме вдъхнови, да ми даде някакъв знак. Пиша есе за „Нотр Дам дьо Пари“ и искам то да бъде различно от всички, написани досега; да е уникално. Виктор Юго е създал нещо изключително. Сакралното и профанното, взети заедно. Доброто и злото, красивото и грозното. Искам парфюм, който да е всичко това; да е стабилен и голям като „Нотр Дам“, да притежава чувствената жизненост и невинността на Есмералда. Имам нужда от нещо, което да предизвика жестокостта на Феб, глупостта на Фроло и най-вече любовта на Квазимодо — единствена и всеобхватна.

Тишината увисна във въздуха между тях. Това бе същинското понятие за живота. Беше животът, в най-дълбокия смисъл на думата.

— Чудя се какво може да излезе от комбинацията между аромати и литература. Историята, разказите стимулират въображението, после зрението, осезанието и накрая слуха. Музиката, мелодията… А ако понятията можеха да бъдат прилагани и под формата на миризми? Всъщност, „Нотр Дам“ си има собствен аромат: тамян, свещи, миризмата на древността — онзи приятен дъх на влага от миналите векове, патината, която милионите вдишвания са напластили върху статуите. Той би се превърнал в смесица от сетива и възприятията биха станали триизмерни.

Някои вече бяха минавали по подобен път. Имаше аромати, вдъхновени от картини. На Лаура Тонато, известната италианска парфюмерка, й дошла идеята, докато съзерцавала картината „Аурора“ на Артемизия Джентилески, и впоследствие решила да създаде есенцията Il suonatore di liuto („Свирачът на лютия“), провокирана от едноименната картина на Караваджо.

Това беше един чудесен начин зрителят да се докосне до този шедьовър. Тоест, възможността да го помиришеш, освен да го видиш. На Елена идеята на Тонато толкова й хареса, че си направи план да посети Ермитажа в Санкт Петербург, където е изложена картината Il suonatore di liuto. Това стана едно от десетте най-важни неща, които трябваше да направи в най-скоро време. Ароматът на картините е нещо, което съвсем лесно можеш да си представиш. Той се предизвиква от самата гледка. Но в случая с аромата на „Нотр Дам дьо Пари“ тази концепция бе толкова сложна и толкова дълбока, че можеше да бъде едновременно всичко и нищо.

— Обяснете ми точно идеята си.

Женевиев описа подробно на Елена как ароматът, който има предвид, трябва да изразява пътя, различните етапи от живота и чувствата; трябваше да съумее да представи сложността на човешката душа.

— Нали сте наясно, че за това, което искате от мен, е нужен дълъг период за подготовка?

Женевиев кимна.

— Разбира се. Честно казано, аз дори не очаквам това да бъде завършен парфюм. Може да изберете есенции, които да ме вдъхновят. Но ако успеете и да създадете парфюм, това ще бъде върхът. Естествено, парите не са проблем.

— Ясно. Дайте ми няколко дни, за да помисля. Какво ще кажете да се чуем следващия понеделник?

— Звучи страхотно. Благодаря ви! Това е моята визитка — каза тя и й подаде едно синьо картонче. — Надявам се да чуем скоро — добави тя.

Женевиев и Аделин тръгнаха към изхода, като разговаряха оживено.

— Какво ти казах? Ако може да се създаде аромат, Елена ще го направи.

Ех, да беше толкова просто, помисли си Елена.

Тази вечер, ако не е твърде уморена, щеше да прегледа отново дневника. Напоследък постоянно го четеше. Чудеше се дали в тези стари страници ще успее да открие някаква следа или да намери някаква насока. Честно казано, никога не се бе интересувала чак толкова от прочутия парфюм на Беатриче. Разбира се, беше чувала за него, но за нея това бе просто една легенда. Никога не бе мислила сериозно за това, но вероятно вече му бе дошло времето.

Подари крем с мирис на теменужки на една клиентка, а после тръгна да търси Клодин. Никога не бе виждала тази жена да се смее. Чудеше се дали поръчката на мадам Бинош щеше да промени невъзмутимото й, каменно изражение.

И то не какво и да е, а ароматът на Нотр Дам…

Докато прекосяваше залата, започна да се замисля сериозно над идеята. Средните и основните нотки трябваше да се породят от романа. Тамян, със сигурност, но също и дърво, и восък. Най-летливите нотки обаче са водещите — тези, които се усещат веднага, са тези, които Женевиев имаше предвид под чистота и чувственост. Бели цветя, може би. Разбира се, трябваше да се навлезе в женските емоции. В края на краищата, това бе субективно възприятие, и по тази причина трябваше да работи съвместно с нея.

Отиде в кабинета на Клодин и й каза:

— Току-що ми поръчаха парфюм.

— Разкажи ми всичко.

Елена предаде предложението на Женевиев Бинош и усмивката на Клодин светна, но угасна почти веднага, заменена от напрегнатото изражение.

— И казваш, че е готова да плати цена, каквато поискаме?

Елена вдигна рамене.

— Така каза.

— Ще можеш ли да го направиш?

Елена се бе надявала да чуе този въпрос. Вътре в нея започваше да блика ентусиазъм. Разбира се, че можеше да го направи — а още по-важното бе, че искаше да го направи.

— Мога да опитам — отвърна тя.

Помисли си, че трябва да подходи по-предпазливо, въпреки че й се искаше да почне работа веднага, тъй като идеята беше очарователна и представляваше истинско предизвикателство за нея.

Клодин седеше на бюрото си и я преценяваше студено, но същевременно я слушаше много внимателно. Посочи стола пред себе си и каза:

— Седни, трябва да помислим добре. Бихме могли да го приемем просто като персонализиране на парфюма.

Елена поклати глава.

— Не, защото ако го направя аз, ще трябва да работя по основните нотки. Не мога да използвам вече направен меланж и само да го променям. Трябва да намеря подходящите есенции, и едва тогава ще мога да премина към разработването на формула, която да предложим. След което ще изчистя всички възможни варианти, според желанието на клиентката.

Клодин я изгледа и попита:

— Колко време ще отнеме?

Елена потръпна от щастие. Клодин щеше да й възложи да направи парфюма. Нямаше търпение да разкаже на Кайл. Изключително важен парфюм, и то не какъв да е, а парфюмът на „Нотр Дам“!

— Най-малко два месеца, но по-вероятно три.

Клодин размишляваше, отброявайки дните на настолния календар. Елена се изкашля.

— Какво има?

Гласът на Клодин внезапно бе станал студен. Елена се почувства неудобно от поредната рязка промяна на настроението й. Трябваше вече да е свикнала, но все не успяваше да го възприеме.

— А ако господин Монтие поиска лично да се погрижи за този парфюм?

Клодин сви устни.

— Той е прекалено зает в момента. Моя грижа е да го информирам. Засега ти подготви проекта. Веднага щом си готова, ще започнем да съставяме меланжите.

Елена вече бе стигнала до вратата, когато Клодин добави:

— Очаквам най-голяма дискретност от твоя страна. Ако този проект се реализира, финансовата печалба ще бъде значителна. Това ще бъде парфюмът „Нотр Дам дьо Пари“ — осъзнаваш ли го? Това важи и за самата теб. Филип ще трябва да ти се извини за всичко, което ти е наговорил, скъпа.

Елена отклони поглед встрани и каза:

— Разбира се.

Затвори вратата замислена и се върна на работа. Но въпреки уверенията на Клодин, не можеше да се отърси от едно странно чувство, което създаваше у нея изражението на колежката й. В очите й имаше нещо, което й убягваше. И то я караше да потръпва.

Кайл трябваше да почука два пъти, докато Елена отвори вратата.

— Здравей. Добре ли си? — попита, като я гледаше изпитателно.

Елена се намръщи.

— Защо продължаваш да чукаш, след като имаш ключове?

— Те са за извънредни случаи.

— Това си е начин да стоиш на разстояние — отбеляза Елена. Беше в лошо настроение, а опитите й да дешифрира пасажи от дневника на Беатриче не бяха помогнали за подобряване на душевното й състояние.

Кайл не обърна внимание на думите й. Никога не бяха обсъждали необходимостта отношенията им да са в някакви точни граници, но и двамата се опитваха да се придържат към това подобие на сделка, което смятаха, че е най-доброто за всички. Само че Елена от време на време го забравяше. А на него му бе все по-трудно да се въздържа, защото я желаеше толкова много. Всеки път, когато я докосваше, трябваше да се насили да спре, за да се отдръпне.

Той се приближи и я целуна по устните.

— Проблем ли има?

Тя се намръщи. После опря чело на гърдите му.

— Ухаеш хубаво. Бих могла да те покрия с масло, а след това да дестилирам аромата ти, както прави Гренвил, главният герой от книгата на Зюскинд. Тогава щях да натрупам много пари и нямаше да се налага да се мъча над този проклет дневник. В сравнение с нея Нострадамус е бил направо ясен — мърмореше тя сърдито.

Кайл я целуна отново. Този път не бързаше; прокара пръсти през косата й и я разпиля по раменете.

— Прилича на коприна — каза той и се отдръпна, за да я вижда по-добре.

Елена присви очи.

— Когато бях малка, четох една книга, в която главният герой беше един грамаден и страшен граф. През лицето му минаваше белег, който, вместо да го загрозява, го правеше невероятно очарователен. Аз ужасно много го харесвах, дори бях лудо влюбена в него.

Тя млъкна, вперила очи в неговите. После размаха пръст.

— Да знаеш, че на него дължиш успеха си с мен. Не го забравяй!

Кайл се усмихна.

— Хайде, разказвай. Какво се е случило?

Елена се върна, подаде му дневника и се облегна на мекия диван.

— Ето, виж. Кажи ми дали разбираш нещо. Аз се предавам.

Кайл взе дневника много внимателно, отвори го и се зачете, смръщил вежди.

— Моят италиански е на училищно ниво, а тези стихове изглеждат много трудни.

Тя протегна ръка и каза:

— Дай ми дневника. След това ще ти го преведа. — Започна да чете на италиански: — Роза, семенце на любовта, небесно създание… Градински пурпур, блясък на ливада, пролетна пъпка, око на април… Ти, когато се върнеш при храната, грациозна пчела или нежен сапфир, дай им да пият от рубинената чаша, росен и кристален ликьор.

Спря да чете и отбеляза:

— Освен очевидното цитиране на стихове от „Възхвала на Розата в Адон“ на Джанбатиста Марино, там няма нищо, което може да се използва за създаването на парфюм.

— Защо толкова настойчиво четеш това описание на пейзаж?

— Това е единственото, което може да е свързано с рецептата. Останалата част, преди и след това, са наблюдения от различни места и разкази за дворцовия живот. Има още едно стихотворение, пак на Марино, което е за скъпоценните камъни, а заключителната част на дневника е посветена на него — поръчителя на парфюма. Беатриче е живяла в замъка му, докато го е приготвяла — през цялата пролет и лятото. През есента заминала за Италия и след няколко месеца се омъжила. Чак преди да умре, разказала всичко на дъщеря си и й дала дневника си. Но никога не е казвала ясно къде е скрила формулата. Нито пък коя е жената, за която е бил създаден парфюмът, и кой го е поръчал. Дори не казва името на замъка, къщата и града. Абсолютна мистерия. Баба ми е прекарала години в ровене из архивите, за да търси формулата. Твърдо вярваше, че Беатриче я е запазила някъде. Според майка ми обаче тя я е унищожила — каза Елена и му подаде дневника.

Кайл продължи да съзерцава томчето със сериозно изражение.

— Не мога да ти помогна с текста. Това е твърде архаичен италиански за мен. Има думи на провансалски, тях ги разбирам. Но… — Той замълча. — Може ли да го сканирам?

Елена кимна.

— Да, но защо?

— Има някои неща, които бих искал да проверя. Виждаш ли рисунките? — попита той, изправи се и тръгна към малкото бюро в ъгъла на стаята, където стоеше компютърът на Елена.

— Да, това не са алхимични символи — тях ги познавам. По-скоро приличат на смесица от някакъв код, или са просто драскулки, както казва Мони. Стори ми се, че един от символите представлява глава на лъв — макар че може да е и вълк. Доста е стилизиран. Въпреки това не мисля, че Беатриче би си драскала само за да убива времето. Имам предвид, че тогава не са пишели с химикалки, пък и хартията също е била скъпа… Но аз се отклоних от темата. — Насочи пак вниманието си към Кайл и каза: — Остави скенера. Можеш да вземеш оригинала.

Кайл замръзна. Този дневник бе принадлежал на семейството на Елена в продължение на почти четири века; беше изключително ценен документ, може би най-голямото богатство на семейството й. А сега тя му го даваше.

Взе го и го погали с ръка.

— След като се роди бебето, ще си спомня за този момент и ще намеря начин да ти се отплатя.

Гласът на Кайл беше нисък и дрезгав. Елена почувства всяка дума. Сърцето й започна да бие лудо.

Тя трябваше да се съсредоточи изцяло върху парфюма „Нотр Дам“. Тъй като Филип го нямаше, а и Жак беше почти през цялото време в Лондон, Клодин бе успяла да организира нещата така, че Елена да може да използва лабораторията винаги когато има нужда.

Женевиев бе идвала още два пъти. Първия път — когато донесе на Елена илюстрован вариант на „Парижката Света Богородица“ от Виктор Юго. А следващия път — компактдиск с известния мюзикъл. Не че това бе необходимо, тъй като Кайл, чрез своя приятел Бен, бе успял да намери два билета за спектакъла. За щастие, мюзикълът отново бе на турне в Париж. Елена нямаше търпение да отиде. Катедралата щеше да посети следващата неделя, заедно с Кайл и Женевиев.

Но без да се качват на кулите. Това бе нещо, което щяха да направят след раждането на бебето. Лекарката се бе изразила съвсем ясно по този въпрос — никаква преумора. И Кайл го бе възприел буквално. Включително и за мотора. Когато Елена видя тъмносиния „Ситроен“, паркиран на мястото на Хермион, се почувства толкова виновна, че отказа да се качи. Кайл трябваше да се закълне, че не се е отървал от мотора: той бе невредим, но тъй като не можеше да го държи в Париж, защото нямаше две места за паркиране, го закара в къщата си в Прованс и го остави там.

По този въпрос беше непреклонен. Нямаше никакъв шанс да го докара отново в Париж. На мотора не можеше да се закачи бебешко столче. Елена не намери думи, с които да отговори на този довод.

— Е, как върви?

Клодин си изми ръцете, преди да влезе в лабораторията. Като внимаваше да не докосва алуминиевите флакони с есенциите, се приближи до Елена, за да види по-добре съдържанието на цилиндъра, който тя държеше пред себе си.

— Връхните нотки са готови — каза тя с поглед, вперен в пипетата. — Може би дори и средните. Но основните ми убягват.

Беше бледа и напрегната. Есенциите бяха смесени, но им липсваше равновесие. Не бе напълно убедена, че е добър. Инстинктивно усещаше, че нещо липсва. Дори бе опитвала да почувства цвета, като се съсредоточаваше максимално. Но това усилие я беше изтощило и не водеше до нищо. За щастие, Кайл щеше да дойде до магазина да я вземе, защото тези дни тя се уморяваше лесно.

Докосна корема си. С всеки изминал ден състоянието й личеше все повече и повече. Скоро щеше да съобщи на Монтие за бременността си. А това бе нещо, което я тревожеше. Не знаеше как ще го възприеме той, и най-вече дали тази новина ще се отрази на Моник. Знаеше, че двамата с нея продължават да се виждат и че тя е нещастна. Тяхната връзка бе като отрова. Беше тайна, тъй като според пресата Монтие скоро щеше да се жени.

— Покажи ми — каза Клодин и потопи една хартийка в композицията. Доближи я до носа си и се вцепени. Затвори очи. Помириса го още веднъж, а после още веднъж.

Не можеше да повярва. Този парфюм все още не бе готов според Елена, а беше една от най-добрите композиции, които някога бе срещала. Тя помнеше сложната структура на Chypre, но това беше нещо ново. Аромат, изпълнен с хармония, привлекателност и свежест. Беше идеален. Думата, която най-добре го описваше, бе „точен“. Вдиша, изпълвайки дробовете си: Hesperides, без съмнение. Но не можеше да каже дали съдържа лимон, нероли, бергамот… Имаше и нещо по-деликатно. Все още го обмисляше, когато ароматът се промени и се превърна в градина, пълна с цветя, по залез-слънце. Жасминът зае мястото на розата, а след това изчезна, заменен от мириса на мускус и земя. Накрая, когато стигна до финала на това обонятелно пътуване, Клодин усети чувствеността на сандалово дърво и смирна.

— Кажи ми отново състава — нареди тя.

Елена кимна. Можеше да й прочете формулата, но предпочиташе да преговори меланжа в съзнанието си, като разделяше, подбираше и композираше есенциите една по една.

— Розов грейпфрут, лавандула и липа като връхни нотки. За средните — роза, жасмин, праскова, пелин, ангелика. И финалните — смирна, дъбов мъх, кожа и амбра.

Клодин поклати глава.

— Усетих и нещо друго… Добавила ли си и фужерна[1] нотка?

Елена кимна.

— Да, ванилия и лавандула.

— Това не си го споменала.

Елена се намръщи. Изглеждаше, сякаш Клодин я изпитва. Какъв смисъл имаха всички тези въпроси, които задаваше, след като формулата бе написана в бележника пред нея?

— Нали ти казах, че още работя. Ароматът не е готов — напълно липсва представата за катедралата, за нейното величие. И това е един от основните аспекти. Трябва да се опитва с нови смеси и да се замени някой елемент — обясни Елена. Тази история вече започваше да й омръзва.

— Не! Така е повече от идеален.

— Но какво ти става? Разбира се, че не е идеален. Усеща се отдалеч — възрази тя. Започваше да се ядосва; не можеше да разбере поведението на Клодин.

В този момент вратата се отвори и Филип Рено влезе в лабораторията, последван от Жак Монтие.

— Какво става тук? — Тонът на Жак премина за секунда от изненадан в гневен.

— Не знаех, че вече сте се върнали. Добър вечер! — поздрави ги Елена.

— Това е повече от очевидно. — Сухият отговор на Филип я обърка.

Той скръсти ръце на гърдите си; изражението му беше сериозно, а погледът — обвинителен.

Елена погледна Клодин, която мълчеше. Напрежението в стаята беше осезаемо. Запита се какво ли се случва. Тръпка на страх пробяга по гръбначния й стълб, засилена от странното поведение на колежката й. Реши да се намеси; беше по-добре да обясни всичко. Може би Клодин не бе съобщила на Монтие, че тази вечер щяха да продължават с търсенето на меланжите.

— Мисля, че в аромата липсва една нотка — каза Елена и се протегна да вземе бележника, в който си водеше записки през деня.

— Не пипайте този бележник — извика Филип.

Но Клодин бе по-бърза и го грабна от ръцете й.

Елена инстинктивно се дръпна уплашено.

— Вие всички полудели ли сте? — гласът й беше по-слаб и от шепот.

Клодин не отговори, само стисна в ръце бележките на Елена. Филип продължаваше да я гледа с пренебрежение.

— Какво правите в лабораторията? Вие нямате разрешение да влизате. Как е влязла? — изръмжа той към Монтие.

— Разбира се, че имам разрешение. Вие ми подписахте разрешението. — Елена не можеше да разбере. Грабна картата и му я показа.

Жак почервеня от гняв.

— Тази карта е фалшива.

— Чувате ли я, господине? Какво ви казах? Толкова е безсрамна, че дори не се и опитва да излъже — каза Филип.

Първоначалната изненада на Елена се превърна в недоумение, а след това в гняв. Нещо в тази история не беше наред.

— Трябва да си намерите добър психотерапевт, Рено — имате нужда.

Той поклати глава. Лицето му беше пурпурно.

— О, не. Вие ще имате проблеми, и то големи. Искали сте да откраднете формулите? Но те не са тук. — Той произнесе отчетливо думите, сякаш говореше на някакъв идиот, и това вбеси Елена. — Тук няма нищо, което вие може да правите — освен да повредите апаратурата, разбира се.

— Защо, по дяволите, той се държи така с мен? Какво съм направила?

Филип се наежи.

— Вие още от самото начало не бяхте честна с нас.

— Но какво говорите? — прошепна разстроено Елена. Тревогата, която я измъчваше цял ден, вече се беше превърнала в буца; която притискаше стомаха й. — Този спор е абсурден.

Опита се търпеливо да си събере мислите и да си обясни всичко. Вероятно не искаха тя да работи по парфюма. Но Клодин й бе дала нужните разрешения — те със сигурност знаеха това!

— Парфюмът „Нотр Дам“ е амбициозен проект, знам, но…

— За какво говорите, по дяволите? — Монтие вече бе много ядосан. С две крачки стигна до Клодин, която така и не си отвори устата.

— Искам да знам какво правите. Каква е тази история с някакъв парфюм „Нотр Дам“?! — възкликна той.

— Нищо — просто дреболия. Елена, мадмоазел Росини, днес направи една голяма продажба, затова реших да я поощря, като й покажа как се композира парфюм. Една клиентка поиска аромат, който да напомня за величието на „Нотр Дам“. Тя е известна писателка, госпожа Бинош. Тъкмо пробвахме смесите и тя ми даде няколко идеи.

Филип стисна зъби и повтори:

— Не е позволено да се влиза в лабораторията.

— Както ти каза, тук няма нищо, което би могло да се вземе — каза Клодин, без да го поглежда.

— Престанете и двамата! — Жак се протегна. — Бележникът, моля.

Клодин му го подаде. Жак започна да го прелиства. Страниците бяха изписани с формули, опити и бележки. Познаваше почерка на Клодин, и това не беше написано от нея! Но така или иначе, той никога не бе подписвал пропуск за Росини. Дори не се замисли какво е възнамерявала да направи Клодин, като е въвела тайно Елена. Защото му бе ясно. Щеше да се заеме и с двете по-късно. Единственото нещо, което наистина го интересуваше в този момент, беше парфюмът, а не този, който го е създал. Той хвърли бърз поглед към меланжите. Приличаше на видение, чиста интуиция. Тя беше следвала една много остаряла техника, бе тръгнала от отделните нотки. Първо връхните, а после бе намерила основните. Никой днес не би си играл така. Но ароматът беше хубав — дори повече от хубав. Той прочете някои от по-сложните пасажи, след това внимателно хвана цилиндъра и го вдигна към носа си.

Късмет — просто късмет, продължаваше да си повтаря. Но нотките, излъчвани от аромата, бяха опияняващи. Как, по дяволите, бе получила такава хармония, без да използва по-модерни техники? Жак се навъси. Внезапно неприязънта се превърна в открита враждебност.

Елена Росини може и да си вярваше, че е парфюмерка, но той не се лъжеше. Нямаше да си промени мнението относно способностите на тази жена, само защото тя някак си бе успяла да улучи добрата комбинация. Тази мисъл му помогна да се почувства по-добре. Да, трябваше да направи така, че тя да стои далеч от лабораторията.

— Станало е недоразумение, госпожице. Вие не сте назначена тук, за да създавате парфюми. Говорихме за това. Имаме опитен персонал, който се занимава с тази задача. Вашата работа е да продавате. Трябва да съсредоточите усилията си там, а композицията на парфюми да оставите на хората, които притежават нужните умения. Както виждате, не сте подходяща за тази деликатна задача. Парфюмерията не е изкуство, при което са позволени импровизации.

Елена стоеше като вкаменена. Изслуша това, което каза Клодин, без да й противоречи, защото не знаеше какво да каже. Беше се доверила на тази жена, а сега бе измамена. Изведнъж всичко й стана ясно. Клодин искаше формулата на парфюма за себе си. Ето защо й бе позволила по своя инициатива да я създаде, без знанието на шефовете. А тя се беше хванала. Дори не се бе сетила да провери дали Филип, или Монтие са наясно с този проект. Изобщо не бе попитала, защото това, което я бе погълнало изцяло, беше създаването на парфюма на Нотр Дам: в края на краищата, отговорността бе нейна.

Но тя нямаше повече да работи там. Нямаше да остане на това място нито миг повече.

— Знаете ли какво ще ви кажа, Монтие? Вие сте прав. Това е недоразумение. — Тя си свали престилката. — Ще си взема моите неща и ще ви оставя задачата да създавате, продавате и носите вашите парфюми — каза тя и тръгна към вратата. После спря и се обърна.

— Върнете ми бележника.

На лицето му се появи подигравателна усмивка.

— Това ли? — каза той и посочи бележника със записките.

— Именно.

Елена стисна зъби — търпението й се бе изчерпило. Задържа вниманието си върху Жак, защото ако беше погледнала Филип или Клодин, щеше да се разкрещи.

— Това не ви принадлежи. Всичко, което е създадено, изпитано или просто експериментирано вътре в „Нарцисус“, е мое. Не сте ли чели договора?

— Как така?

Жак се усмихна.

— Възможно е тази клауза да ви се е убягнала. От друга страна, това е от компетенцията на парфюмерите, а вие, госпожице, както вече казах, бяхте назначена на друга позиция.

Елена не за първи път се срещаше с човешката подлост. Но това желание да нараняваш, да унижаваш съзнателно, беше нещо съвсем ново за нея. Тази злоба бе студена и лепкава. Прилоша й. Опита се да потисне дълбоката погнуса, която изпита. Нямаше да се предаде пред тези хора. Трябваше да издържи. В главата й се въртеше една-единствена мисъл: да намери изход, да се махне от това място и да забрави за тези хора.

В погледа, който отправи към Монтие, вложи цялото пренебрежение, на което беше способна. После си тръгна, защото не искаше да диша един и същ въздух заедно с тях.

— Задръжте бележките ми — прошепна на излизане.

Те не й трябваха. Не бяха нищо друго, освен нейните разсъждения и стъпките по пътя. Естествено, бяха записани и меланжите и един добър парфюмерист можеше да възстанови всичко, но тя в последния момент бе променила количествата. Когато Клодин влезе, тя тъкмо се канеше да нанесе промените. Трябваше да се направи газова хроматография, помисли си Елена. Този анализ беше единственият начин, чрез който да се определи със сигурност кои видове есенции и какви количества от тях са използвани в състава на парфюма. Това беше слаба утеха, но й даде сили да натисне бутона, за да отвори вратата. Излезе в коридора, облече си якето, взе си чантата от шкафчето и излезе през задната врата.

Въздухът се блъсна в кожата й като ледена стена. Остана неподвижна за миг, опитваше се да свикне. Беше й лошо. Болката започваше в гърдите и свършваше в гърлото й. Но тя не плачеше. Макар че може би щеше да е по-добре. Гневът й, този възел, стоеше до нея като предупреждение. Току-що се бе почувствала ограбена заради глупавата си вяра в околните. И искаше да запомни това завинаги. Беше загубила работата си, бъдещето си, мечтите си, благодарение на онази, която лековерно бе смятала за лоялна колежка. За втори път й се случваше да се довери на погрешен човек.

Пъхна ръце в джобовете си. Минувачите около нея бързаха нанякъде. Не забелязваше хората, не усещаше нищо. Бе увита в дебел слой изтръпналост като в пашкул. Само трябваше да върви; скоро щеше да стигне Маре и къщата си. Сигурно трябваше да я напусне, помисли си тя. Но в този момент не искаше да мисли за това.

Изведнъж чу глас зад себе си:

— Елена, какво става? Защо не ме изчака? Казах ти, че ще дойда да те взема.

Продължи да върви. Единият крак пред другия — можеше да го прави. Междувременно той не спираше да я вика. Но тя не искаше да отговаря, а и какво можеше да му каже?

— Не те изчаках, защото не можех да остана и минута повече на това място.

Кайл я погледна с напрегнато изражение. Тъй като Елена продължаваше да мълчи, той я хвана за ръката и влязоха в едно кафене.

— Чаят прави чудеса — каза той и й помогна да си съблече якето. Поръча за двамата по едно парче шоколадова торта.

— Сама ли ще седнеш или да ти помогна? — Кайл говореше с небрежен тон, но беше притеснен до смърт. Елена беше толкова бледа, че той се изплаши. Трепереше, очите й блестяха от гняв.

— Напуснах работа — каза тя. Продължаваше да стои права.

Кайл прокара пръсти през косата си.

— Ясно. Ще намериш по-добро място. Явно това не ти харесваше особено.

Трудно му беше да изрече тези думи, и дори да седи в кафенето. Изгаряше от желание да отиде и да поиска обяснение от шефа на Елена. Реши, че може би ще го направи. Но сега само искаше тя да седне, да си изпие чая и да започне да диша нормално.

— Открадна ми бележките. Каза, че всичко, което се прави там, е негова собственост.

Кайл каза приглушено:

— Защо не ми разкажеш подробно всичко отначало? — Опитваше се да запази някакво подобие на спокойствие.

Елена въздъхна. Когато сервитьорът пристигна с поръчките, тя най-после реши да седне.

— Изпий го, докато е горещ. — Кайл й подаде парчето торта, сложи захар и лимон в чая. Тя се нахвърли върху тортата и той се усмихна.

Беше нужно още известно време, докато Елена започне да говори. Той запълни това време на очакване, като й разказа как е минал денят му, за подвизите на Джон, и какво мисли да приготви за вечеря.

— Помниш ли госпожа Бинош?

Кайл кимна.

— Разбира се, дамата с Нотр Дам.

— Днес работех върху парфюма й… — Елена му разказа всичко за този ужасен ден. В края на разказа долната й устна трепереше. Преглътна малко чай заедно със сълзите, които напираха в очите й, но реши, че няма да ги пролее.

Когато приключи с разказа си, въздъхна дълбоко и преглътна.

— Взе ми бележника, в който си водех записки.

Кайл стисна юмрук.

— Не разбирам как така Мони още е с него. Той е ужасен човек — прошепна Елена, а после закри устата си с ръка. — Не се чувствам много добре.

— Искаш ли да се прибираме?

Елена поклати глава.

— Казах му го, знаеш ли?

Кайл хвана ръката й и я задържа в своята. Беше мека и студена.

— Кое?

— Това, че е жалък.

Кайл се усмихна безрадостно. Той със сигурност щеше да си побъбри с този Монтие и да му каже доста неща.

— Още ли си гладна?

Тя поклати глава.

— Искаш ли да отидем на разходка? Само до реката.

Защо не? Така или иначе, на следващия ден не беше на работа. Облече си якето и последва Кайл. Нощта приличаше на черен леден кристал.

[1] Един от най-популярните типове мъжки аромати. Често съдържат лавандула и дъбов мъх. — Б.пр ↑

16.

Черен пипер. Възбужда сетивата, обединява вътрешните сили. Учи, че когато пътят изглежда напълно изчезнал, често е просто изгубен.

— Може ли да попитам защо не използвате ключовете си? И да не сте посмели да ми кажете, че сте ги забравили. — Елена остави Кайл и Моник на входната врата и тръгна бавно към горния етаж, без да поглежда назад.

Двамата се спогледаха и я последваха. Кайл напълни чайника и отвори шарената кутия, в която се намираха макароните. Той беше отишъл до „Шанз-Елизе“, за да ги купи. Сложи ги на масата. Лек аромат на меренге[1] и плодова сметана се разнесе из цялата кухня.

— Имаме предложение за теб, Елена — каза Моник.

Елена седна на любимия си стол до прозореца. Грабна едно одеяло, зави се с него и започна да си играе с ресните. Беше в ужасно настроение. Вече от една седмица не излизаше от къщи. Бледността правеше кожата й почти прозрачна.

Кайл я поглеждаше тайничко, докато правеше чая. Надяваше се, че планът на Моник ще помогне; в противен случай щеше да приложи своите похвати.

— Ние с Кайл помислихме малко — продължи Моник — и смятаме, че е дошло време да се отвори нова парфюмерия. Или по-точно, ти да я отвориш, а ние да сме ти съдружници и спонсори.

Ето, каза го най-после. Моник въздъхна, взе чашата, която Кайл й подаде, и се съсредоточи върху кехлибарената течност. Наистина имаше нужда от нещо топло. Атмосферата в апартамента беше ледена. Да не би Елена да не е пуснала парното?

— И така, какво ще кажеш? — попита, след като изчака няколко минути.

— Аз… аз съм уморена. Отивам да спя — каза Елена. Изправи се и тръгна с наведена глава.

Кайл й препречи пътя.

— Може да не искаш, може да мислиш, че няма да стане, но поне трябва да ни кажеш каква е причината.

На Елена й дойде прекалено много. Тези дни непрекъснато търсеше някакво решение, но не й идваше наум нищо, което да направи или да каже. Откъдето и да започваше, плановете й рухваха с гръм и трясък, сред съмненията и възраженията, породени от сринатото й себеуважение. Клодин бе играла двойна игра и я бе използвала, но тя й беше позволила. Не си бе направила труда да провери дали Монтие знае за парфюма, поръчан от госпожа Бинош; дори не беше говорила с шефа си за промяната на позицията си. Бе повярвала на всичко, което казваше колежката й.

Но това, от което най-много я болеше и което не можеше да си прости, бе фактът, че в края на краищата тя самата се бе заблудила. Трябваше да се досети и да се усъмни в поведението на Клодин… А тя бе пренебрегнала всяка странност, подминавайки я лекомислено, само защото искаше да създаде този парфюм.

Не можеше да го преодолее. Беше се доверила на неподходящите хора и се чувстваше глупаво. А тази грешка щеше да й струва скъпо, защото нямаше как да започне друга работа заради бебето. Сякаш се въртеше в затворен кръг. Сега това я поставяше пред друг проблем: парите. Бяха й останали малко, прекалено малко, за да може да се издържа до края на бременността.

Можеше да напусне Париж. Да се върне във Флоренция, където имаше къща. Единствената възможност, която й оставаше, но това означаваше да се откаже от плановете си, а и от Кайл.

Защото не можеше да приеме парите им. Не можеше да им даде нищо в замяна; нямаше какво да заложи, за да участва и тя в разходите. Това не беше съдружие, а подарък.

Вдигна рязко глава и извика:

— Няма какво да ви казвам!

Но преди да успее да довърши изречението, избухна в плач.

— Няма нужда да ме спасявате. Мога да си намеря друга работа, мога да се справя… — промълви тя и отстъпи назад.

Кайл я остави да излива душата си в продължение на няколко минути. Беше се облегнал на рамката на вратата, със скръстени ръце и притворени очи. После я погледна с решително изражение и попита:

— Свърши ли?

— Не, и ще плача колкото си искам — заяви Елена гневно и затропа с крака по пода.

Моник усети, че напрежението нараства, и реши да ги остави сами за няколко минути. Слезе долу, надявайки се Кайл да успее да я накара да разсъждава трезво, или поне да я изтръгне от това състояние на дълбоко самосъжаление.

Когато Кайл се увери, че Елена няма да изпадне пак в нервна криза, я хвана за ръката и я заведе в банята.

— Вземи душ, успокой се и ела при нас. Имаме предложение за теб, което не е продиктувано от жалост, нито пък е подарък. Освен това, исках да те помоля да дойдеш с мен в Прованс. Трябва да отида там за няколко дни. Промяната на въздуха ще се отрази добре на бебето.

— Няма да дойда с теб.

— Защо? Ще те запозная с майка си. Тя е много внимателна жена — ще видиш, ще ти хареса.

— Казах, не!

— Дори и ако ти кажа, че вероятно съм открил къде Беатриче е писала дневника си?

Очите на Елена се разшириха.

— Не може да бъде — прошепна тя.

Кайл сви рамене.

— Някога да съм те лъгал?

Тя замълча, после поклати глава.

— Трябва да взема душ — излез, ако обичаш!

Той затвори вратата на банята и слезе надолу по стълбите. Лека усмивка се бе появила на устните му.

— След малко ще дойде — каза на Моник.

Тя вдигна поглед от списанието, което разлистваше, и кимна.

— Благодаря ти за всичко, което правиш за нея.

Кайл се намръщи.

— Не ми благодари, не го правя от щедрост.

— Знам защо го правиш, но не исках да кажа това — отвърна Моник. Беше уморена и се бе скарала лошо с Жак, последният скандал от една дълга серия. Надяваше се, че за последен път се карат, и след това — край.

— Този Монтие не е свестен човек. — Кайл не каза нищо повече, само й хвърли предупредителен поглед.

— Жак ми разказа всичко — отвърна Моник след дълго мълчание. — Каза, че си отишъл да го търсиш в кабинета му.

Това беше вярно. Кайл отиде да говори с него. На следващия ден Елена получи бележника си, заедно с извинителна картичка, както и покана да се върне на работа.

— Той ми каза, че е уволнил Клодин — каза Моник.

— Той е откраднал парфюма на Елена.

— Всъщност се е опитал да го направи — уточни тя. — Във всеки случай, когато парфюмът бъде довършен, Жак ще го пусне на пазара. Ще плати на Елена това, което плаща обикновено на всички парфюмеристи, които ангажира. А, повярвай ми, това е сериозна сума… Той много съжалява за случилото се. — Облиза устни, погледна към стълбите и допълни: — Не е лош човек.

— Ще бъде по-добре за него, ако стои далеч от Елена — отвърна Кайл студено. — Както и да е — на мен ми прилича на човек, който създава само неприятности.

Елена слезе долу точно навреме, за да чуе последните думи, и се засрами. Беше се държала лошо с Кайл, а той, вместо да си тръгне, затръшвайки вратата, стоеше там, в хола й. Дори й бе донесъл от най-вкусните сладкиши в Париж.

— Аз… исках да кажа, че съжалявам. Не съм в добро настроение тези дни — каза тя тихо.

Влажната й след душа коса падаше свободно върху раменете. Беше бледа, с черна плетена рокля, с която изглеждаше много млада. Кайл се загледа в нея, а Моник отиде до нея и я прегърна.

— Някой ден и на теб ще ти се наложи да изтърпяваш моите настроения — каза тя и докосна леко заобления корем на Елена, който едва се забелязваше под прилепналата рокля.

— Не си мисли дори и за миг, че ще ти се размине!

— Изчакай поне няколко години. Нека аз да се съвзема, може ли? — отвърна Елена.

— След десет години става ли?

Елена въздъхна и поклати глава.

— Прекаляваш.

— Седни. Трябва да поговорим. — Кайл извади от джоба си няколко листа и й ги подаде. Въпреки че бяха поизмачкани, почеркът се четеше ясно. Всичко бе схематизирано. Не бе използвал компютъра; бе написал всичко на ръка.

— Спомняш ли си Бен, моя приятел, който живее наблизо?

Елена кимна.

— Приятелката му Колет работи в офиса на един много добър счетоводител. Може да се заеме с разрешителното, а поне в началото, според мен би било добре да поеме и счетоводството, така че ти да можеш да се посветиш изцяло на магазина.

— Говориш така, сякаш вече всичко е решено.

Моник въздъхна.

— Недей да се дърпаш толкова, скъпа. Изтощена съм. Всички знаем, че отварянето на парфюмерия е твое съкровено желание. Ти притежаваш нужните качества и умения. Знаеш как да се справяш с клиентите…

Елена стана от дивана и се заразхожда напред-назад. Моник не изгуби кураж и я последва.

— Ще ме чуеш ли най-после? — попита тя раздразнено.

— В този момент не мога да участвам в разходите, затова няма да е истинско съдружие — заяви тя упорито.

— Ако спреш за момент и решиш да ме изслушаш, ще разбереш, че Монтие ще ти плати за създаването на парфюма.

— Не си ми казала — възкликна Елена и спря на едно място.

Моник вдигна поглед нагоре към небето.

— Напротив. Но ти никога не ме слушаш!

— Защо не седнете? — каза Кайл. — Не мога да ви следвам, ако продължавате да обикаляте.

Елена седна до него, а Моник — на дивана отсреща. Елена приглади с ръка листовете, които й бе дал Кайл.

— А колко… ще плати за парфюма?

— Достатъчно, за да си покриваш сметките и да можеш да се издържаш най-малко една година — каза Моник, — както и за пълен набор от есенции.

Това не беше вярно, но с него тя щеше да се занимае лично, като се договори с доставчиците на Льо Нотр. Той бе много доволен от парфюмите, направени от Моник, и й предоставил пълна свобода на действие. Не го бе казвала дори и на Кайл. Щеше да го запази за себе си. Чувстваше се отговорна за това, което се бе случило. Трябваше да изгони Жак от живота си, след като бе постъпил така с Елена. Но тя изслуша обясненията му. И нещо повече — прие ги.

— Да допуснем, че този магазин наистина се отвори — каза Елена. — Вярно е, че тук има достатъчно място. — Огледа се наоколо. Холът беше в отлично състояние, благодарение на ремонтите, които бе направил Кайл, и гледаше право към улицата. — Горе може да е лабораторията; отначало можем да използваме готови есенции… Но как ще намерим клиенти?

— С реклама — отвърна Кайл. — Това няма да бъде обикновена парфюмерия. Ти можеш да усещаш душата на хората, да създаваш това, което те искат. Веднага след като новината се разпространи, ще имаш повече клиенти, отколкото можеш да обслужиш.

Елена все още беше замислена. Не можеше да отрече, че тази творческа част от парфюмерията, диалогът с хората, които искаха да поръчат парфюм, бе едно от нещата, които най-много обичаше. Така се чувстваше ценна; точно тогава се превръщаше в творец. Тя беше посредник, точката на контакт между парфюма и клиента.

— А как ще се справим с мебелите? — прошепна Елена.

— Лесно, ще ги купим от пазара „Порт де Ванв“ — отвърна Кайл. — Аз обичам да реставрирам. А и те ще създадат добра атмосфера. Трябва да монтирам прожектори, за да осветя по-добре помещението.

— Да, страхотна идея — възкликна Моник.

Елена си помисли за големите емайлирани вази в склада на баба й. Щяха да са идеални за целта.

Може би и малко книги по рафтовете. Полека-лека чувството на горчива апатия, която таеше в себе си през последните няколко дни, се разсея, давайки път на една надежда, на конкретен проект.

— Добре… Като спестим от обзавеждането, това ще ни подпомогне, но не е достатъчно.

Погледна ги и продължи.

— Първоначално бих могла да използвам формулите на семейство Росини. Техните аромати са съвсем прости и естествени. Есенциите не са прекалено скъпи; мога да ги използвам, поне докато създам свои.

— Или може да използваш синтетични продукти — предложи Моник.

— Разбира се, но аз… — Тя замълча. — Ако искам да имам шанс да успея, да се различавам от другите, всеки аромат трябва да стигне до съзнанието на този, който ще го употребява. А без неговата мистична част, без естествената енергия на есенциите няма да съм в състояние да създам специален парфюм — резултатът би бил посредствен. Няма да мога да се конкурирам с големите марки, освен ако не съм напълно убедителна. Разбира се, химичните продукти са много по-евтини и крият безкраен потенциал, но са напълно лишени от мистерия.

— Мистерия ли? В какъв смисъл? — попита Кайл, заинтригуван.

— Според алхимията всяка природна есенция се състои от лимфа, сок или — за да е по-ясно — от нейната физическа страна и от мистерия, която включва идеалната част на растението — тази, свързана с нейния потенциал, добродетели и качества. Тя представлява енергийно поле. Само живите организми могат да я излъчват. Това означава, че парфюмите, създадени от естествени есенции, са съвсем различни от синтетичните. Те са живи. И аз ще използвам всяка технология и всяка тайна, научена от баба ми, която бе привърженичка на тази философия. Парфюмът е живот, съчетава се с енергията на тялото и го укрепва. Ще приложа целия репертоар, ще потърся в дневниците на семейството. Мога да приспособявам парфюмите към изискванията на клиентите и да ги комбинирам в момента. По този начин всеки ще получи своя персонализиран парфюм, без да се налага да чака.

Кайл беше напълно съгласен; Моник също.

— Имай предвид, че можеш да разчиташ най-много на… четиристотин, или може би петстотин есенции, вместо поне три хиляди.

— Вече помислих за това — каза Елена.

— Ако това е твоето решение, добре. Аз съм съгласна. — Тя замълча и се усмихна. — Баба ти щеше да заподскача от радост. Отдавна не бях чувала тази дума. Мистерия — алхимичната част на растението, неговата жизненост.

Продължиха да спорят с часове. Водеха си бележки; по някои въпроси бяха съгласни, по други не напълно. Но накрая, когато Моник реши да се прибира вкъщи, основите на компанията бяха положени. Жасмин щеше да получава наем за ползване на помещението, въпреки че тя все още не знаеше. Кайл щеше да се заеме с обзавеждането, поддръжката, рекламата и документацията. Елена щеше да създава парфюмите и да управлява магазина. Идеалното би било да се направи откриване за Коледа, но тъй като бе вече началото на декември, решиха, че ще се спрат на дата, когато успеят да вземат всички разрешения.

— Сигурна ли си, че не искаш да останеш за вечеря? — попита Елена.

— Не, нали ти казах. Вече имам друг ангажимент.

— Моник се усмихна, беше развълнувана. — Тази идея много ми харесва, скъпа. Помисли си само: един магазин, който е само наш! Това е сбъдната мечта.

Елена осъзна, че изпитва същия ентусиазъм като приятелката си. Кайл беше на горния етаж. Ароматът на доматен сос стигна до нея, напомняйки й, че не е хапвала нищо от сутринта.

Изкачи се забързано по стълбите. Имаше толкова много неща, които искаше да му каже, и други, които би искала да направи. Тяхната връзка беше една дълга поредица от отлагани събития. Сякаш бебето представляваше някаква бариера между тях. Изведнъж застини неподвижно. Споменът за Морис я раздразни. Ами ако и Кайл… Не довърши изречението, защото знаеше, че няма и най-малък шанс двамата да се държат по един и същ начин. Кайл бе много щастлив за бебето. Не — все пак Кайл не беше Морис.

Но тя все не намираше никаква база за сравнение. В миналото й нямаше нищо, което да се доближава до тяхната връзка. Знаеше само, че я кара да се усмихва; с него се чувстваше прекрасно. Той отгатваше мислите й, без да се налага да ги превръща в думи. Когато бяха далеч един от друг, постоянно мислеше за него. И само близо до него се чувстваше истински жива.

Трябваше да си поговори с господин Лагоз за любовта. Жалко, че бе малко вероятно да го види отново.

— След пет минути спагетите ще са готови — каза Кайл, когато тя влезе.

Елена се втренчи в него. Беше се надвесил над плота. Почувства как сърцето й се свива от болка. Но сладка болка. Нещо, което я топлеше, но и я плашеше до смърт.

— Ще подредя масата — каза тя.

Той кимна разсеяно. Сложи спагетите в купа, добави сос и щедро количество пармезан. Купуваше го от един магазин, където се продаваха италиански продукти. Беше лудо влюбен в доматения сос. Научил се как да го прави от една американка, която използвала само студено пресован зехтин, малко лук, скилидка чесън, зрели домати, намачкани с вилица, и всичко това се слагало да ври в сребърен тиган. Отначало Елена не можа да повярва, и тогава Кайл й показа снимките.

— Един комплект от такива съдове сигурно струва цяло състояние — възкликна тя.

Тя наряза хляба на филийки и довърши подреждането на масата, дълбоко замислена.

— Наистина ли си намерил замъка на любимия на Беатриче?

Кайл напълни чинията й със спагети.

— Яж, а после ще ти разкажа всичко.

Елена се намръщи, но беше твърде гладна, за да спори. А от спагетите се носеше прекрасно ухание. Тя замълча за миг, затвори очи и започна да диша спокойно.

— И така, как го направи? — попита, след като започна да яде.

Кайл вдигна рамене.

— Като се вгледаш по-добре в дневника, има някои обозначения за местата… отделни елементи, които може да разпознаеш само ако вече си ги виждал. Но не забравяй, че е само теория.

Елена поклати глава.

— Както и да е. Сега търсенето на формулата на Идеалния аромат вече няма значение. Госпожа Бинош ще купи парфюма в „Нарцисус“. — Трябваше да й се обади, помисли си тя. Но наистина не знаеше как да й обясни неприятната ситуация, възникнала с Монтие. Следователно, не й оставаше нищо друго, освен да й каже истината. От този момент нататък друг парфюмерист щеше да се занимава с нейния проект.

— Това нищо не означава, не мислиш ли? Ако ние разрешим загадката, ще можеш да използваш формулата на Беатриче като основа за нова специална линия — каза Кайл.

Но колкото повече мислеше за това, толкова по-невероятно й се струваше.

— Сега трябва да се съсредоточим върху магазина. Но преди това… Ти каза нещо.

Кайл вдигна вежди.

— Какво имаш предвид?

— Каза, че си разпознал мястото, замъка.

— Казах, че има вероятност да съм го разпознал — поясни той. — Намира се не много далеч от имота на родителите ми. Значи ще дойдеш с мен, така ли?

Елена се замисли.

— Някой уикенд… Да, мисля, че мога да си го позволя.

— Чудесно — възкликна Кайл.

[1] Испански десерт от белтъци, разбити със захар. — Б.пр. ↑

17.

Канела. Чувствен, наситен, изключително женствен аромат. Екзотичен и пикантен. Страстен и топъл като слънцето на далечните места, където е роден.

Монтие удържа на думата си. И благодарение на парите притесненията на Елена за бъдещето и за създаването на дружеството се изпариха, а решимостта й нарастваше. Донякъде й беше мъчно, че вече не работи по парфюма на госпожа Бинош. Понякога все още мислеше за това. Но нямаше много време, за да мисли за тези неща. Магазинът бе почти готов и през тези напрегнати дни тя имаше много работа.

— Тук добре ли е? — Кайл я гледаше в очакване да реши.

Елена прехапа устни замислено.

— Малко по-надясно.

Но не изглеждаше много убедена. Поклати глава.

— Не… не е добре. Да опитаме на друго място.

Бен хвърли отчаян поглед към Кайл. После и двамата започнаха да бутат тежкия щанд към отсрещната стена.

— Не можа ли да направиш проект на компютъра? — възкликна Бен.

— Млъкни и се хващай на работа!

— Вече го местихме във всички възможни положения — възрази той.

— Още не сме сложили столовете и масичката за кафе. Пази си силите, ще ти трябват — отвърна Кайл.

Елена отиде при тях и каза:

— Не ви чувам, като шепнете. — Гледаше ги подозрително, с присвити очи.

— Това е идеята — отвърна Бен с гримаса.

— Вие сами се предложихте като доброволци — отбеляза Елена. — Казахте, че подреждането на мебелите ще бъде като детска игра. Спомням си го много добре.

Кайл извъртя очи към небето. После сграбчи приятеля си за рамото и го повлече навън.

— Тя е бременна, Бен. Нямаш никакъв шанс с нея — ще те направи на парчета, а след това дори ще трябва да й се извиняваш.

Настана мълчание.

— Така ли се отнася с теб? — попита Бен.

Кайл го изгледа мрачно.

— Не, аз съм друг случай.

— Не разбирам защо се ядосва на мен. Да не съм я поставил аз в това положение? Ти си този, на когото трябва да си остри ноктите.

Кайл се намръщи. Понечи да обясни на приятеля си, че детето не е негово, но думите се заплетоха в устата му.

— Вижда се, че тя продължава да ме харесва — измърмори той, като вдигна тежкото кресло.

— Кога ще се жените?

Кайл изсумтя, дръпна стола и го дотътри вътре. Бен, който нямаше никакво намерение да се предава, го последва с широка усмивка и продължи:

— Не ти ли се струва, че си пропуснал някоя стъпка? Човек първо се жени, а след това прави деца. Майка ти не ти ли го е казвала? Нищо чудно, че Елена е толкова нервна…

— Не е нервна. Нямаш представа какво значи да е нервна! — Кайл посочи към вратата. — Ако си приключил тук, има и други кашони за пренасяне.

Очите на Бен се разшириха.

— Още ли? Но какво ще правите тук, по дяволите?

— В тях има сапуни, есенции, вода и всичко необходимо за приготвянето на парфюмите. Още ли не си разбрал? Дестилаторът трябва да се качи горе, в лабораторията на Елена. И внимавай, много е чуплив.

Бен реши, че от този момент нататък ще си държи устата затворена. Всеки път, когато започваше да протестира, Кайл му намираше нещо друго за мъкнене, почистване, местене…

— Чувам звънене на мобилен телефон — каза изведнъж Елена.

— Моят е — каза Кайл.

Елена му донесе телефона.

— Мак Лиън — каза той, без да поглежда кой го търси. Изтупа с палец облаче прах от носа си и прие разговора.

— Какво? — възкликна разтревожено. — Какво се е случило? Успокой се, мамо! Успокой се и ми повтори всичко отначало. — Изражението му изведнъж стана напрегнато, а гласът му — дрезгав.

Елена се приближи, хвана го за ръката и я стисна.

— Сега къде е? — Той изчака няколко секунди. После каза: — Идвам. Ще взема първия полет.

Затвори телефона и грабна якето си.

— Баща ми е катастрофирал с колата. Трябва да замина незабавно.

— Мога ли да помогна с нещо? — попита Бен.

Кайл кимна.

— Довърши тук, при Елена — моля те.

Тя го изпрати до вратата.

— Много съжалявам, Кайл.

— Ще ти се обадя по-късно. Бен ще внесе останалата част от мебелите. Обади се на Моник. Кажи й, че не знам кога ще се върна и че имаш нужда от помощ — каза бързо.

— Спокойно, мога да се оправя и сама — отвърна тя и го последва в антрето.

Кайл се обърна ядосан.

— По дяволите! Може ли поне веднъж да направиш това, което те моля?

После се затича нагоре по стълбите, като прескачаше стъпалата през едно.

Елена остана на вратата. Кайл за пръв път й говореше по този начин. Макар да разбираше, че е разстроен, бе засегната от погледа му и от грубото му отношение.

Бяха почти приключили с пренасянето, когато Кайл отново дойде в апартамента. Елена го видя на вратата. Обърна се и се съсредоточи върху флаконите, които вадеше от кашоните.

— Елена, може ли да дойдеш за момент?

Вдигна глава и видя пред себе си Кайл. Беше много нервен, белегът му се открояваше на изопнатото му лице.

— Ти не беше ли тръгнал вече?

— Върнах се. Искаш ли да поговорим малко?

Елена не отговори. Той протегна ръка и й помогна да стане.

— Мога и сама.

Кайл въздъхна и каза:

— Хайде, да излезем.

След като бяха вече навън, се загледаха мълчаливо.

— Не си мисли, че това е заради теб. Може би аз трябва да съм сигурен, че ти си в безопасност. Може би не мога да замина с мисълта, че ти ще си сама.

Елена скръсти ръце на гърдите си.

— Не съм някакъв инвалид.

— Но си бременна, Елена. Ами ако припаднеш? Помниш ли? Веднъж щеше да паднеш надолу по стълбите.

— Но не се случи — възрази тя. — Не може да се оплакваме от нещо, което не се е случило. Не може да се живее по този начин — заяви тя гневно.

Той се втренчи в нея за миг, после затвори очи.

— Добре, както искаш. Тогава оставам.

Грабна раницата, която бе оставил до вратата, и тръгна по стълбите, които водеха към неговия апартамент.

Елена го проследи с очи. Този мъж беше по-упорит и от муле.

— Добре! Ще се обадя на Моник — извика тя зад него.

Той се обърна.

— Обещай ми!

— Добре, добре… обещавам — каза тя през зъби. — А сега побързай, или ще изпуснеш самолета.

Кайл се наведе към нея, докосна бузата й с устни и промълви:

— Благодаря ти!

Елена затаи дъх. Беше ядосана, притеснена, искаше да го прегърне — и всичко това едновременно.

— Ами Джон? — попита тя.

— Бен ще се погрижи. Сега се прибери обратно и се загърни — нареди той сухо.

Но Елена бе загубила и малкото търпение, което все още имаше.

— Не ми говори по този начин, Кайл. Не ми харесва.

Той замръзна и поклати глава.

— Тогава направи както ти казвам. Ще поговорим после, когато се върна.

— Може би, а може би не. — Елена го наблюдаваше със свито сърце. Изпитваше силно желание да счупи нещо.

Когато гневът отшумя, й остана само остро чувство на носталгия, съмнения и обвинения. Не трябваше да й заповядва. Не беше малко дете, по дяволите. Не беше и войник.

Кайл остана там почти една седмица. Разговорите им по телефона бяха кратки, телеграфни. Последните два дни Елена караше Моник да отговаря вместо нея. Умираше от желание да чуе и да го види. И това още повече я ядосваше. Но нямаше да се огъне. Принуди се да работи, да мисли за нещо друго. Но установи, че едно нещо бе умът, а друго — сърцето.

Когато той се върна, магазинът практически бе готов за отваряне. Разрешението за продажба излезе бързо, благодарение на шефа на Колет, а Моник направи останалото чрез доставчиците на Льо Нотр. Остана да получи разрешението за лабораторията, но не това беше важното в момента.

— Здравей.

— Здравей.

Елена бе свела поглед към флаконите, които подреждаше. Без да обръща внимание на неистовия ритъм на сърцето си, той продължи:

— Свършили сте чудесна работа.

— Да — отвърна тя.

Беше нервна и пръстите й трепереха. Той отиде в съседната стая, подаде й една роза и предложи:

— Мир?

— Не обичам командите.

— Аз също.

— Странно, защото ми приличаш на проклет генерал. Напълно отговаря на образа ти, повярвай ми.

Кайл пренебрегна думите й и продължи да размахва под носа й красивото цвете. Венчелистчетата му бяха от топло злато, а в краищата ставаха карамелено розови.

— Казва се Мир — повтори той.

Елена почувства лекия плодов аромат, излъчван от тези копринени венчелистчета, очаровано протегна ръка и го прие.

— А второто й име е Радост.

— Как е възможно?

Кайл я погали по лицето. Елена беше бледа, с дълбоки сенки под очите.

— Тъй като всяка страна й е дала име, в Италия е Радост, в Америка е Мир, а в Германия — Слава на Господа. За Мейланд, нейния създател, е просто госпожа Мейланд и решава съдбата на семейството, което, поставено на колене през Втората световна война, успява да се възстанови и да спечели цяло състояние.

Той направи пауза, после повдигна брадичката й.

— И така? Мир?

Тя кимна бавно, но остана неподвижна. Дори когато той я притисна плътно до гърдите си и допря устни до слепоочието й.

Бащата на Кайл в крайна сметка се отървал само със счупена ръка и няколко счупени ребра. Това беше единственото, което той й разказа за пътуването си. Не му се говореше за това, и Елена реши да не настоява. Нямаше да иска нищо повече от него за момента.

Но подготовката за откриването изпи времето и енергията им. През следващите дни работеха от сутрин до късна вечер. От време на време Елена забелязваше как я гледа Кайл. И тези мрачни, почти тайни погледи я безпокояха.

— Ще трябва да отложим пътуването до замъка на Беатриче — каза той една вечер.

Седяха на първото стъпало на стълбата. Бяха изтощени. Кайл току-що бе инсталирал пожарогасителите в лабораторията. Засега Елена щеше да използва само готови есенции, но веднага след като получи разрешение, щеше да започне сама да ги извлича.

Тя кимна замислено. Мълча още известно време, и после докосна ръката му.

— Що за жена е била Беатриче според теб? Искам да кажа, нали от доста време четем дневника й… Успя ли да си създадеш представа?

Кайл се загледа в една точка на тавана и сви устни.

— Тя е била мечтателка. Получила е своя миг слава, но това не й е било достатъчно. Никога нищо не й е било достатъчно. Била е от хората, които никога не се чувстват удовлетворени, които постоянно трябва да се доказват, които се опитват да стигнат все по-далеч.

Гласът й беше равен; звучеше така, сякаш идва отдалеч. Думите, й бяха прекалено силни и прекалено лични.

— Звучи, сякаш говориш за някого, с когото лично си се познавала.

Кайл вдигна рамене.

— А ти какво мислиш за нея?

— Че е следвала сърцето си. И не мисля, че това е нещо лошо.

— Не, но е платила висока цена.

— Всичко си има цена, Кайл. След това човек решава дали е склонен да я плаща и да рискува, или е по-добре да стои и да гледа какво правят смелите.

— Говорим за Беатриче, нали?

— Точно така.

Тя отдръпна ръката си. Кайл погледна встрани. Над тях се спусна напрегната тишина.

— Донякъде съжалявам, че отлагаме пътуването.

След дълга пауза Елена започна да говори отново. Направи го най-вече за да запълни вакуума, който се бе създал между тях, защото не можеше да го разбере. Всъщност предпочиташе да обсъжда ситуацията с Кайл, но той бе потънал в мислите си. Погледът му бе потъмнял, а изражението — сериозно.

— Беатриче, животът й, нещастната й любов. Това е завладяваща загадка — продължи тя. — Знаеш ли, мислех си за парфюма, който е създала. Всички в семейството ми винаги говореха за това, сякаш това е най-добрият парфюм в света, способен да промени настроението на даден човек. Истински еликсир. Философският камък на парфюма. Чудя се, какви ли са били основните съставки…

— Не мисля, че те са много различни от тези в днешно време. Може би едно време са съществували по-малко на брой, отколкото днес. Много субстанции са открити по-наскоро. Така ли е?

— Да. Но това не намалява броя на съставките, защото по времето на Беатриче са се намирали други есенции, които днес не се намират: например цибет, мускус, корени и някои качествени сандалови дървета, да не говорим за амбрата.

Кайл се замисли за малко.

— Какво ще кажеш да продължим изследванията през пролетта? Дотогава магазинът вече ще е потръгнал.

— Да, това май е единственото, което може да се направи.

В този момент Елена разбра, че той пак бе станал човекът, когото бе срещнала при пристигането си в Париж. Мълчалив, но истински човек.

— Още ли изпитваш любопитство към формулата, скрита в дневника?

— Не знам дали става дума само за това, или просто искам да разбера дали разсъжденията ми са правилни. Знам само, че искам да стигна до края.

Той я погали по косата. Тя затвори очи и облегна глава на рамото му.

— Харесва ми как си кръстила магазина.

Елена се изправи и се усмихна.

— Наистина ли? „Абсолют“, най-чистата същност на есенцията… Да, и на мен ми харесва.

— Утре сутринта ще мина да взема листовките. Ще раздадем по малко от тях навсякъде.

Елена въздъхна.

— Знаеш ли, беше ме страх, че няма да успеят да ги приготвят навреме.

Кайл се намръщи.

— Защо?

— Ами… наближава Коледа. Много фирми вече затварят в този момент.

— А ние пък тепърва ще отваряме — каза Кайл с усмивка, която винаги стигаше до сърцето й.

Коледа. Наближаваше Коледа. Той отклони поглед встрани.

— Кога заминаваш? — попита тя.

Кайл я погледна с любопитство.

— Къде?

— Няма ли да се върнеш у дома за празниците? — Тя се опита да остане безразлична, но мисълта да прекара тези дни сама й причиняваше дълбока тъга.

— Аз вече съм вкъщи. Това е първата ни Коледа заедно. Заслужава да бъде отбелязана, не мислиш ли? За Нова година може да излезем, или да направим нещо по-специално.

Елена се втренчи в него. Устните й се разтвориха, на лицето й се изписа учудване.

— Аз ще готвя, но… най-много да те оставя да приготвиш тортата, съгласна ли си? — попита Кайл и я погали по лицето.

— Разбира се. Чудесно! — Беше толкова щастлива, че почти не можеше да говори.

Той докосна устните й с целувка и й пожела лека нощ.

След като си легна, Елена с часове продължи да гледа в тавана, като държеше на разстояние мислите, въпросите, всичко, които я тревожеше. Откакто бе пристигнала в Париж, се бе научила да живее в настоящето и за първи път имаше чувството, че е постигнала целта си. Изглежда, в миналото бе правила всичко възможно да избегне това, което действително желаеше. Все правеше обратното. Постоянно се отдалечаваше от съкровените си желания. Например, все стоеше далеч от парфюмите. Но те си бяха проправили път и намериха начин да бъдат чути.

Мислеше също и за Кайл… Понякога той бе истинска загадка. Но каквото и да се случваше, винаги бе на линия. Беше там; винаги можеше да разчита на него. Все още не бе готова да даде обяснение за чувствата си към него, и той го знаеше. Реши да се справя с проблемите един по един. Иначе нямаше смисъл. Знаеше, че всеки момент, прекаран с него, е хубав. Кайл го превръщаше в нещо уникално и вълшебно.

Най-накрая затвори очи. Вече в полусън, когато бе на границата, разделяща будността от дълбокия сън, се остави да я повлече умората.

Беше валяло през целия ден. Елена се разхождаше из магазина. Оглеждаше всичко, разместваше някои флакончета, нагласяше по-добре щендера. Често поглаждаше корема си. Тежестта на бебето започваше да се усеща. От време на време гледаше нервно към прозореца. Моник крачеше от единия край на стаята до другия; Кайл си бъбреше с Бен. Тази вечер тук беше и Колет, приятелката му. Всичко беше готово: шампанското, чашите, хапките. Щяха да дойдат много гости, а също и няколко журналисти. Това беше най-дългоочакваната вечер, когато щяха да открият „Абсолют“.

— Слава богу, спря. — Моник се приближи до прозореца, вдигна завесата и погледна напрегнато небето.

Въздъхна и се обърна към Елена.

— Точно това искаше, нали?

— Да спре да вали ли? — попита тя.

— Не, имам предвид „Абсолют“.

Тя се намръщи.

— Защо ме питаш?

— Не ми се иска да е станало насила. Не ми изглеждаш щастлива.

Елена бавно поклати глава. Беше много красива с черната си копринена рокля, със сплетена коса. Но очите й издаваха нервността й.

— Има моменти, в които чувствам толкова силна радост, че ми се струва, че ще се взривя. Страшно е, да знаеш… — въздъхна тя. — В други моменти страховете ме парализират, като леден вятър, който ме отнася. И единственото, което може да направи човек, е да изчака, докато тръпките преминат. Лекарката ми каза, че промените в настроението са нормални по време на бременност. Но не знам дали става въпрос за това, или просто за осъзнаването, че ми е бил даден още един шанс. Това е нещо, което трябва да се направи на всяка цена, защото няма алтернативи. Преди живота ми се плъзгаше покрай мен. Беше ми удобно. „Абсолют“ е границата между това, което бях, и това, в което ще се превърна. Но също така е и предупреждение — напомняне за това, което не бива да правя отново.

Моник отклони поглед встрани.

— Да се оставиш течението да те носи понякога изглежда единственото, което можеш да направиш. Един ден се събуждаш и осъзнаваш, че всичко вече е предрешено, но не от теб. Удобството има много висока цена. Все едно да бъдеш с мъж, когото не уважаваш и с когото никога няма да създадете нищо заедно.

Тя облиза устните си.

— Когато той те издига до небето, смяташ, че това не е важно; че не е нужно да изграждаш нещо, за да си щастлив. Но на следващата сутрин се поглеждаш в огледалото и забелязваш нова бръчка. Започваш да си задаваш въпроси. Държиш телефона до себе си, с буца в гърлото, в очакване на обаждане, което все не идва — прошепна тя. — Ти полека-лека изчезваш, а той заема цялото пространство. Разбира се, все пак ти остава работата и семейството. И предполагам, че за някои хора това е достатъчно. Възхищавам ти се, знаеш ли — защото ти си различна.

Гласът на Моник заглъхна.

Елена се намръщи.

— Трябва да ми обясниш това по-добре.

— Винаги съм ти се възхищавала заради способността ти да откриваш прекрасни комбинации, есенции, способни да омагьосват. Това беше нещо, което и аз исках да притежавам. Не ме прекъсвай, моля те.

Тя замълча за момент. После продължи:

— Мисля също, че понякога съм те мразила за това. Не в истинския смисъл на думата — не ме разбирай погрешно, моля те — побърза да поясни тя и хвана Елена за ръката. — Ти надскочи летвата, която си бе поставила, превъзмогна провалените отношения, дори задържа бебето. Живееш. Продължаваш да се бориш с всичко.

— Както знаеш, това не стана по мое желание. Имах други планове, а после нещата тръгнаха в тази посока. Въпросът е, че не ми остана друга възможност, освен да търся нов път… който всъщност е пак старият.

Тя извъртя очи нагоре.

— По дяволите, объркана съм…

Прибра кичур коса зад ухото си и се усмихна.

— Както и да е — харесва ми начинът, по който променяш истината. Винаги си била добра в четенето на морал — отвърна тя.

В очите на Моник пак се настани мрачна тъга. Елена се престори на весела, но не се чувстваше така; думите на приятелката й дълбоко я смутиха. Почувства нужда да смени темата.

— Благодаря за цветята — каза тя. Имаше предвид букетчетата сухи рози, които Моник бе успяла да уреди да изпратят от Грас. Бяха ги наредили в средата на една от масите. Освен че ухаеха из цялата стая, бяха много красиви. Малките пъпчици бяха запазили първоначалните си цветове и ухаеха очарователно.

— Готова ли си вече? Време е да отваряме.

— Да, готова съм.

Пое си дълбоко дъх, а Моник отвори вратата, от която се излизаше право на улицата. Кайл беше включил светлините на табелата. Всичко беше готово.

Дълго време не се случи абсолютно нищо. Цареше пълна тишина; всички гледаха към входната врата.

— Какво ще кажете за един тост? Едно откриване не може да мине без тост — каза Бен, за да намали напрежението. Извади от малкия хладилник бутилка шампанско, отвори я и напълни чашите.

— Хубаво е — каза Моник.

— Оставаше и да не е… — Бен се впусна в подробни обяснения за произхода на виното, което бе произведено от негов приятел от Северна Франция. Но скоро Елена изгуби нишката на разговора. Беше напрегната, тревожеше се. Но и никога не се бе чувствала толкова жива.

Усмивка, после отсъстващ поглед, и накрая тревожността зае мястото на дишането. Започнаха да влизат първите гости. Един, двама, петима. Изведнъж магазинът се напълни. Моник се приближи до входа, Кайл зад щанда. Елена отиде до другата маса. Имаше много специалисти, поканени от Моник. Всички те работеха в областта на парфюмерията — модели, техници, специалисти по рекламата. После дойдоха колегите на Кайл, а също и тези на Бен и Колет.

Сърцето на Елена биеше силно. Тя разговаря малко с един журналист, уреди няколко интервюта. Отговори и на най-баналните, и на най-странните въпроси. И тогава направи първата си продажба.

— Добър ден. Вярно ли е, че продавате парфюми по поръчка? — попита един мъж на около трийсет и пет години. Изглеждаше любезен, със слабо лице и изпъкнали очи.

По поръчка… Това бе странно определение, но и вярно, в известен смисъл, помисли си Елена.

— Предпочитаме да ги наричаме парфюми за душата.

— Наистина ли? А защо? Искам да кажа, дали душата има някакъв аромат?

Но преди да успее да отговори, Елена се обърна.

— А тези какви са? — попита той и посочи една пирамида цветни опаковки.

— Това са одеколони, получени чрез дестилация на билки и цветя. Знаете ли какво точно търсите, или искате да разгледате?

— Нямам представа. Не ме бива много да избирам подаръци. Но сега… със съпругата ми сме в труден период. Аз работя на две места и когато се прибера вкъщи, съм смъртно уморен. Тя само се оплаква. Казва, че я пренебрегвам.

Той замълча и сви устни. Тъжно изражение помрачи усмивката му.

— Вярно е, че… я пренебрегвам. И така, когато видях рекламата на вашия магазин, реших, че мога да купя нещо специално. Нали може да изпишете нейното име върху опаковката?

Той беше клиент. Първият й клиент. Елена реши, че на всяка цена ще му даде това, което иска.

Тя се усмихна, за да го поуспокои, тъй като беше по-нервен и от нея. Пристъпваше от крак на крак, оглеждаше се наоколо. Прокара пръст по повърхността на масата. Тревогата прозираше в погледа му и беше заразна.

— Да, разбира се. Разкажете ми нещо за жена си. Какви цветя предпочита? Кой е парфюмът, който използва най-често?

— Ами, не знам… важно ли е?

Пое си дълбоко дъх. Елена знаеше, че може да се справи. Щеше да започне от самото начало, като накара клиента да поразсъждават заедно.

— Защо искате за съпругата си специален парфюм, господине? — попита тя и му подаде ръка.

— Лерой, Марк Лерой — представи се той.

— Аз съм Елена Росини, приятно ми е.

Стисна ръката му и той сякаш се отпусна.

— Тъкмо ми разказвахте за съпругата си. Доколкото разбирам, искате специален парфюм…

Марк прехапа устни, между веждите му се образува дълбока бръчка. Като че ли известно време мислеше много напрегнато. После поклати глава.

— Така ще разбере, че мисля за нея. Това ще е парфюм, какъвто има само тя, и никой друг.

— Този парфюм трябва да идентифицира жена ви.

— Да. Това имах предвид.

Елена кимна.

— Трябва да е уникален като самата нея, нали?

— Да, да! Тя е единствена и неповторима.

— Да се върнем към цветята. Помните ли кои предпочита тя?

Труден въпрос. Погледът му отново стана празен, а после изведнъж се оживи.

— Рози — много обича бели рози.

„Господи, благодаря ти“, помисли си Елена. Имаше доста есенции от различни рози — от столистни до български.

— Има ли цвят, който съпругата ви харесва специално?

— Зелено — отвърна мъжът, развълнуван от това, че си е спомнил.

Елена имаше нещо готово — с нотки на цитрус и прясна мента, което можеше да свърши работа, въпреки че беше просто парфюмна вода.

— Ще ви покажа нещо, което мисля, че може би е точно за нея. Не е парфюм. За него е необходимо време, най-малко един месец, а доколкото разбирам, вие искате да го вземете още сега.

Лерой кимна.

— Да, веднага.

— Така си и помислих. Ето, помиришете това. Харесва ли ви? — Елена отвори една опаковка, напръска листчето и му го подаде.

Той го помириса, после затвори очи и вдъхна отново.

— Харесва ми — нежен е, но същевременно се усеща добре. Ще го взема — реши внезапно.

Елена го опакова като подарък и пъхна под панделката картичка с цветовете и логото на „Абсолют“.

— Напишете „Мари Лерой“.

Тя напръска опаковката с няколко капки ванилова есенция.

— А за парфюма? Какво ще правим? — попита Марк.

— Поговорете със съпругата си. Попитайте я всичко, което ви дойде наум; нужна е много информация, за да се направи парфюм по поръчка. Трябва да се харесва и на вас, но най-важното е човекът, който ще го носи, да го чувства като свой — обясни тя. — Нека тя да ви разкаже за мечтите, амбициите си, най-скритите си желания. А после елате пак при нас.

— Скритите си желания… — повтори той замислено.

Изражението му стана сериозно. От всичко, което каза Елена, тези две думи като че ли се запечатаха в паметта му. Той не знаеше нищо за скритите желания на жена си. Но скоро щеше да запълни тази празнина. Елена можеше да се обзаложи, че ще стане така.

Парфюмът беше пътят. Да го последваш означаваше да намериш пътя.

Винаги и на всяка цена.

Кой казва, че със смъртта хората изчезват? Не е така. Има моменти, в които тяхното присъствие се усеща — властно, мощно. Елена беше в такъв момент. Думите на баба й вече не приличаха на далечно ехо. Разбра напълно смисъла им, както никога досега.

Докато наблюдаваше клиента, потънал в мислите си с пакета в ръце, Елена срещна очите на Кайл. Усети трепет в гърдите си, като всеки път, когато я гледаше по този начин. Пожела го горещо. Искаше да отиде при него и да го прегърне. Но после той се обърна и след миг тя се върна към работата си, обслужвайки друг клиент.

18.

Здравец. Конкретен, енергичен; напомня аромата на розата, без да притежава нейната изисканост. Най-женското цвете — цветето на цветята, символът на красотата, на уравновесеността и смирението.

Беше пълен успех. На следващия ден дойдоха клиенти, само за да хвърлят още един поглед на магазина. Елена се усмихваше, обясняваше и си спомняше.

Постоянно си спомняше: думи, мигове, цели изречения. Сякаш те винаги са били там и само са чакали тя да реши да им обърне внимание, да повдигне завесата на миналото. Тези спомени й бяха близки — без онова леко учудване, което придружава новите открития и носи със себе си предпазливост и страх.

Започна да създава парфюми. Първо наум, като си припомняше ароматите на отделните есенции, а след това ги добавяше един по един, представяйки си как биха изглеждали заедно. В такива моменти работеше трескаво и се оставяше емоциите, които предизвикваха тези аромати, да я увлекат. Защото всеки аромат беше като една дума, но лишена от езиковите бариери.

Парфюмът винаги е бил най-финият, непосредствен и ефикасен метод за комуникация.

Елена създаваше парфюма първо в ума си, като започваше от връхните нотки, после добавяше средните, а най-накрая — основните. Преди да започне да го създава физически, парфюмът вече бе готов вътре в нея. Но истински важното бе съзнанието, че най-после е щастлива. Всеки път, когато започваше с първата есенция, усещаше, че я обзема радост. Беше завладяна от дълбоко чувство за благополучие. В такива моменти усещаше, че животът й е пълен. Започваше да й се струва, че най-накрая се е събрала отново с една част от себе си, която първо бе загубила, а по-късно намери отново.

Подготви всякакви видове есенции. От онези, създадени за страстни нощи, до ароматите, напомнящи за свежи разходки в планината или за топлите цветни градини в южна Италия. Каменна роза, лимон, мента, роза, сандалово дърво, ирис, теменужка, мускус: от плодовите към по-наситените, почти хипнотични нотки.

Водеща бе емоцията, или по-точно историята, която искаше да разкаже.

Това й напомни за Нотр Дам и парфюма на госпожа Бинош. Съжаляваше, че се наложи да прекъсне този проект. Думите никога не биха могли да изразят емоцията, която човек изпитва, влизайки в катедралата — или по-скоро, биха изразили само част от нея. А парфюмът въздейства директно на нейния източник — съзнанието, и там би се задействал.

Всички биха го разбрали, без изключение.

За разлика от думите, ароматите имат пряко въздействие върху хората. Обонянието е първото от всички сетива, тъй като се крие в тъмните кътчета на примитивната душа и реагира на подбудите, според серията вродени у човека обонятелни архетипи. Чиста емоция.

Тя помисли още известно време, и една вечер най-накрая реши да се обади по телефона. Женевиев отговори веднага.

— Госпожо Бинош?

— Да?

— Добър вечер, аз съм Елена Росини.

— Най-после. Вече се бях отчаяла, че няма да ви чуя. Как сте? В магазина ми казаха, че сте напуснали работа.

— Да, наистина. Исках да говоря с вас за парфюма на „Нотр Дам“.

Спря за момент, помисли, а след това започна отново:

— Бях подготвила един вариант, който бе напълно съобразен с вашата първоначална идея, и мислех да ви го покажа веднага щом го завърша. Но имаше неща, които не ми харесваха. А сега положението стана… сложно. Не знам как са решили да продължават в „Нарцисус“. Може да ги помолите да ви покажат някои от предложенията… — Тя отново замълча. Беше труден разговор. Бе поела ангажимент и не го беше довела докрай. А че не беше по нейна вина — това бе само малка подробност.

— Не мисля, че ще го направя. Вече казах на господин Монтие, че парфюмът, който ми показа, не ме интересува. Дори не отидох да го видя — отвърна госпожа Бинош и въздъхна. — Знаете ли, скъпа, тези неща, поне за мен, са свързани с определени чувства. Изпитвам нужда да гледам в очите хората, с които имам отношения. И да мога да им се доверя. Аз съм жена, която вярва на инстинктите си. Тази работа… с есето, свързано с „Нотр Дам“, е много важна за мен. Бих искала да го допълня с парфюма. Щеше да е чудесно начало. Въпросът е, че исках вие да се заемете с това.

Тя замълча.

— Но за жалост, вероятно така е трябвало да стане. Кажете ми — нали сте добре?

— Да, като се има предвид ситуацията — отвърна Елена. — Отворих парфюмерия, към която в момента изглежда има голям интерес, или поне доста любопитство.

Женевиев отвърна:

— Може да дойда да ви видя… Ще ми е приятно да си побъбрим. Не разбирам разликата между дизайнерските парфюми и тези, които вие създавате. Не се ли правят по един и същи начин?

— Не точно. Композициите в масовото производство обикновено са синтетични, а в специализираните парфюмерии почти винаги са въз основа на етерични масла; проектът е доста по-различен. Клиентът, крайният потребител, вече не е обикновен стандартен индивид; той е уникална личност със специфичните си изисквания, чието мнение трябва да бъде взето предвид, защото парфюмът е създаден за него и трябва да притежава всичко, което е поискал конкретният човек и което го идентифицира. Сходно е с разговора, който водихме за „Нотр Дам“.

— Невероятно — възкликна Женевиев след дълго мълчание.

— Елате да ни посетите — каза Елена. — Ще поговорим по въпроса. Ще ви покажа моите бележки — може да са ви от полза. Макар че, доколкото разбрах, първият вариант на есето вече е готов. Парфюмерията се намира в квартал Маре, на улица „Парк Роял“.

— Маре е прекрасен квартал. Ще говоря с Аделин. Ще дойдем заедно. Наистина се радвам, че ми се обадихте. Знаех, че не съм се излъгала във вас.

— Ще ви чакам с нетърпение — каза Елена и в гърдите й се разпростря топлина, повдигайки духа й.

— Поздравете снаха си. До скоро.

На Бъдни вечер беше пълна лудница. Кайл трябваше да остане в магазина, за да помага на Елена. Бен също беше вербуван. Моник отново трябваше да замине извън града по време на празниците.

Елена се надяваше, че пътуването до Русия с екипа на Льо Нотр ще помогне на приятелката й да си изясни чувствата към Жак. Моник ставаше все по-раздразнителна и нещастна.

Магазинът беше единственото сигурно място, където можеха да се срещат и да си говорят.

Накрая се принудиха да поръчат парфюми от други специализирани парфюмерии, защото тези, които създаваше Елена, нямаше да са готови още няколко месеца. „Абсолют“ не можеше да продължава само с пудри, кремове и сапуни — затова решиха да предлагат продукти на други фирми, но също с отлично качество. Букетите бяха прости, посветени най-вече на сезоните и настроенията. И клиентите ги харесваха. Най-важното беше, че всяка есенция е от естествени съставки.

Модерната, искряща, бляскава парфюмерия, създадена основно от синтетични продукти, бе един лъскав свят — донякъде изключителен, но това не бе светът на Елена Росини. Сега тя го знаеше със сигурност.

— Готова ли си?

Елена току-що бе затворила парфюмерията и седеше на един от диваните.

— Разбира се.

Кайл й помогна да си облече палтото.

— Май ти е тясно — отбеляза той намръщено.

— Ще трябва да си купя друго, вече нищо не ми става — измърмори Елена и докосна корема си.

Когато излязоха навън, все едно се блъснаха в ледена стена.

— Ужасен студ — възкликна Елена.

Кайл я прегърна през раменете я притегли към себе си.

— Сега ще се стоплиш, ще видиш.

— А ти как го правиш? Искам да кажа — с яке си, при това разкопчано. А какво е това под него? Фланелка? От вълна ли е, че да те топли така?

На него никога не му беше студено.

— Аз съм шотландец, сигурно е затова.

Кайл се усмихна, крачейки бодро.

— Виж, почти стигнахме — каза той и посочи моста, водещ към Ил.

Всичко бе обляно в златна светлина. Тя огряваше нощта, отразяваше се в Сена, очертаваше се на фона на небето. Елена и Кайл вървяха мълчаливо по моста, хванати за ръце, потънали в атмосферата, която радваше душата, и в празничните аромати, сред които човек забравяше за лошите мисли — за тях нямаше място сред целия този разкош. Звучаха коледни песни, които също допринасяха за ведрото настроение.

Беше лесно да се отпуснеш, да се усмихнеш, да се насладиш на този спектакъл. Религията не беше толкова важна. Елена от години не ходеше на църква, Кайл също. Но по това време, на това място бе съсредоточено най-красивото творение на човешката изобретателност. То се състоеше във всичко това — в представата за доброто, в която и двамата твърдо вярваха.

Когато стигнаха до вратите на „Нотр Дам“, службата от шест часа вече бе започнала. Намериха места за сядане и останаха до края, слушайки хора от детски гласчета, които след известно прекъсване отново започнаха да пеят. Мелодията се издигаше нагоре и достигаше до всяко ъгълче на църквата. Тамянът се смесваше с миризмата на разтопен восък, дим и смирна — ароматът на отминалите векове.

Елена затвори очи. Кайл й помогна да си свали ръкавиците и я притисна до себе си. Прегръдката му беше топла и успокояваща. В този момент тя осъзна, че изпитва нещо, което, дори да не беше точно щастие, много приличаше на него.

— Хей, вали сняг.

Елена вдигна лице към небето. Усещаше по кожата си снежинките, които се разтапяха на ледени капки.

Кайл се втренчи в нея, после поклати глава и избърса лицето й с края на шала.

— Съвсем малко.

— Но днес е Бъдни вечер — този сняг е специален.

Той обхвана лицето й с ръце, погледна я и каза:

— Хайде, да се прибираме.

Елена бе впечатлена и дълбоко развълнувана. С този мъж се чувстваше добре. Достатъчен беше само един поглед, и тя бе негова… Просто невероятно!

Заваля силен сняг и Кайл реши да извика такси. Когато се върнаха в Маре, Елена попадна в съвсем друг свят. Това сякаш бе омагьосана страна: кули, побелели фронтони, сгради, които сякаш излизаха от коледните картички, където всичко беше вълшебно.

След като се прибраха вкъщи, Кайл каза:

— Изчакай малко, преди да се качиш — трябва да направя нещо. И не хитрувай, разбрахме ли се?

Елена заяви:

— Да знаеш, че твоето недоверие много ме обижда.

Кайл се усмихна и се затича нагоре по стълбите.

Елена влезе в магазина. Подаръкът, който му бе купила, беше вътре в чекмеджето, където държеше дневника на Беатриче. Взе пакетчето, задържа го в ръцете си за миг и се взря в леко изкривената панделка. Докато затваряше чекмеджето, докосна дневника с пръсти.

— Без никаква тъга днес. Ще празнуваме — каза тихо и го побутна навътре.

Докато се качваше нагоре с подаръка в ръце, се запита за хиляден път дали Кайл ще го хареса. Много зле се справяше с подаръците — да не говорим, че и в опаковането им никак не я биваше. Но това й бе харесало веднага щом го видя.

Намери го на коледния базар на „Шанз-Елизе“. Отиде сама, и й достави голямо удоволствие да купи подаръци за приятелите си.

— Влизам.

Вратата беше отворена и на балкона бе тъмно, с изключение на една малка светлина, която й служеше за ориентация. Елена пристъпи предпазливо, усмихната, ликувайки вътрешно. Очакването на удоволствието не беше ли удоволствие само по себе си?

Когато стигна до стъклените врати, които водеха към хола, ги намери леко открехнати. Влезе, и в този момент — в един от ъглите на стаята светна коледната елха. Кайл дойде при нея, взе ръката й и я докосна с устни. После й подаде едно пакетче и каза:

— Весела Коледа!

Елена преглътна сълзите си и прошепна:

— Благодаря. — После му подаде неговия подарък.

— Но още няма полунощ. Да ги оставим под елхата — възкликна Кайл и си взе обратно пакетчето.

Елена видя, че има и много други пакети. Може би Кайл очакваше някого. Мисълта я разтревожи. Тя не познаваше никого от семейството му. Не се справяше особено добре със свекървите. Спомни си за майката на Матео и потръпна.

— Чакаш ли някого? — Въпросът излезе от устата й, преди да успее да се замисли. — Извинявай — каза тя бързо. — Не исках да се натрапвам.

Кайл се намръщи.

— Ако се замислиш, Елена, трябва да признаеш, че много отдавна преминахме границата на натрапването.

— Ами, знам ли… може би твоето семейство — подхвърли тя, без да довърши изречението.

— Вече ти отговорих преди няколко дни. Тук имам всичко, което ми трябва, и всичко, което искам.

И това ако не е истинско обяснение… Но старата предпазливост караше Елена да сдържа ентусиазма си. През този период Кайл изглеждаше все по-далечен и отсъстващ. И тя бе дала обещание пред себе си и пред бебето, което носеше, да не допуска в живота си неподходящ човек — заради самата нея и заради сина, или дъщеря си. Не бе поискала да разбере какъв е полът на детето — искаше да бъде изненада.

Вечеряха на свещи. Говориха си спокойно, както не се беше случвало много отдавна. Кайл бе приготвил за вечеря тиква с ориз, суфле със сирене, омлет, киш с многолистно тесто и зеленчуци. Виното беше сладко и ароматно, а тортата — лека и фина. Тя напълно забрави за мислите си.

Всички ястия бяха хубави, просто прекрасни. А тя се чувстваше значима, важна. За себе си, но също и за Кайл. Наслаждаваше се на всеки момент. Вдишваше аромата на ястията, на стаята му и на самия него. Ароматът на този мъж беше невероятен, караше я да се чувства пълноценна и щастлива.

След вечеря Елена помогна на Кайл да разтребят и седнаха заедно на дивана, като се завиха с одеяло на шотландски карета.

— Засега ще трябва да се задоволиш с одеялото… Може би един ден ще ти покажа истинския шотландски килт[1] — а не онези неща, които някои носят днес, мислейки, че това е спомен от миналото.

Елена се нацупи.

— Аз пък помислих, че това е коледната ми изненада.

— Не — заяви той. — И все пак е вече полунощ и всички онези — той посочи купчината пакети — те очакват.

Елена го гледаше с изумление.

— Всичките ли?

Той кимна.

— Да. Но онова малкото, го отвори последно, моля те! — В гласа му звучеше известна несигурност. Елена почувства желание да го прегърне силно, да го целуне…

Джон се беше приближил и я гледаше в очакване. Елена все още не бе превъзмогнала стария си страх. Вече се усмихваше на кучето и понякога му говореше, но все още й беше трудно да го погали.

Погледна пакетите, а после се приближи предпазливо до коледната елха.

— Мога да те уверя, че вътре няма крокодили, нито пък скункс.

Елена обаче не се засмя на шегата. Тя седна на вълнения килим до подаръците и започна да ги оглежда.

— В началото се прибирах вкъщи при майка ми за коледните празници. Морис не е вярващ и не обичаше елхите и украсите. Казваше, че това са глупости. Веднъж, след като се бяха скарали, той ритна яслата с Исус, която майка ми беше приготвила за мен. Тя събра статуетките мълчаливо, без да протестира, с примирение, и я направи наново.

За миг сцената се появи ярко пред очите й. Отхвърли мисълта за нея, заедно с горчивината и болката.

— Повече не отидох при тях за Коледа. Няколко пъти ме каниха в дома на Моник.

Спря за момент, а после прошепна:

— Има моменти, в които самотата те гризе чак до костите. Независимо колко хора има около теб.

Кайл коленичи до нея.

— Някой ден ще трябва да ме запознаеш с втория си баща — каза той и й подаде първия пакет. Не я докосна, не я утеши — не беше необходимо. Елена го усещаше до себе си, вътре в себе си. Той беше там — като сигурност, като изпълнено обещание.

— Едва ли ще ти хареса. А и от толкова години не съм го виждала… Първо ти — каза тя изведнъж и посочи неговия пакет.

Кайл го взе внимателно и започна да го разопакова бавно и грижливо, което изнерви Елена.

— Това бавене трябва да го забравиш, ако решиш да ми правиш стриптийз. И точно тогава ще трябва да носиш онзи килт. А сега побързай да си разопаковаш подаръка, или аз ще го направя.

— Гледай си твоите подаръци, този си е моят и ще го отварям както искам — заяви Кайл и тя избухна в смях.

Миг по-късно в големите му ръце се появи старинен джобен часовник от масивно сребро. Той го отвори внимателно и видя, че копчето, с което се навива, представлява мъничка стилизирана роза.

Кайл остана без думи. Беше прекрасен подарък — съчетаваше в себе си самото съвършенство с крехкостта на цветето, което той обичаше най-много. Тя го беше разбрала. Това беше нейният начин да му го покаже. Усети, че го обзема радост. В жеста на Елена личеше уважение и внимание. Кайл никога не бе обръщал внимание на снизходителните усмивки на хората, когато откриваха, че неговата работна сфера са розите. Но този жест на внимание дълбоко го трогна.

Елена затаи дъх. После докосна ръката му. Когато забеляза, че трепери, се отдръпна.

— Не ти ли харесва? Аз… Извинявай. Мислех, че за теб би означавало…

Кайл не я остави да довърши. Прегърна я, стиснал часовника в ръка, притисна я до себе си и прошепна:

— Благодаря! Това е най-хубавият подарък, който съм получавал някога.

Елена никога нямаше да забрави погледа му в този момент. Надяваше се да го вижда отново и отново, много пъти. Но тъй като бе практична жена, а устните на Кайл бяха съвсем близо — почти докосваха нейните, тя реши да му се отблагодари по начин, по който смяташе, че той би искал.

Целуна го, като вложи цялата страст, която изпитваше към него, и забрави за съмненията и недомлъвките. А Кайл й отвръщаше бавно. После спря. Беше обхванал лицето на Елена в големите си ръце. Докосна отново устните й. Изражението му беше угрижено, сериозно. Очите му потъмняха от желание, което не смееше да доведе докрай.

— Благодаря — каза той и й помогна да се изправи.

— Аз ти благодаря. Не знаеш колко много означава за мен тази вечер.

Кайл взе ръката й, поднесе я към устните си и целуна дланта й.

— Още не е приключила. Има и други неща, които трябва да разгледаме — каза той и посочи опаковките, които си стояха непокътнати.

По-късно, преди да заспи, Елена докосна с пръсти старинното златно колие, което й бе подарил Кайл. Представляваше френско флаконче за парфюм от осемнайсети век. Дори не смееше да си представи колко може да струва. Другите подаръци бе прибрала в гардероба. Червено кашмирено палто, ботуши, два много фини и изключително топли пуловера в тъмносини нюанси, шал и ръкавици, които сякаш бяха създадени специално за нея. Две рокли и панталони. Всички дрехи бяха красиви, удобни и цветни. Бе се потрудил много, въпреки че за Елена бе очевидно участието на Моник. Да не говорим, че приятелката й не беше казала нито дума. Кайл сигурно е бил много убедителен.

Никой никога не бе правил нещо подобно за нея. А Кайл каза, че има и още една изненада. После я целуна дълго, на прага на дома й. Мисълта на Елена веднага тръгна в друга посока. Започваха да й тежат границите, които си поставяха с Кайл. Връзката им с всеки изминал ден ставаше все по-интензивна. Желаеше го и усещаше, че и той чувства същото. Тя беше зряла жена — разпознаваше признаците. Освен това ароматът му й говореше: той ставаше все по-силен и решителен, когато бяха заедно.

Прехапа устната си и усети лека болка в сърцето. Какво ли би било да се люби с Кайл? Оказа се, че фантазира за него. Но скоро мислите й поеха по друг път. Тя усети, че болката й нараства. След това се превърна в унижение. Защо тя не смееше да направи първата крачка? А защо не я правеше той самият?

И тогава отговорът дойде с лека тръпка, почти ласка от страна на бебето й — но достатъчно ясна, за да я накара да се усмихне през сълзи. Тя беше бременна, и това обясняваше всичко. Погали корема си — правеше го все по-често. Така беше по-добре. Обясненията бяха отложени за след раждането на детето, досети се тя, макар че псе още се чувстваше много разстроена и разочарована.

Тогава се съсредоточи върху целувките на Кайл. Тези целувки… Елена потръпна и се запита дали не трябва да плаща прекалено висока цена за това щастие.

Червено, синьо и една щипка злато. „Абсолют“ бе посрещнал празниците с цветовете, които тримата съдружници предпочитаха. Този ден слънчевата светлина заливаше магазина, притеснявайки малко Елена. Слънцето не се беше появявало много отдавна, затова реши да го пусне да влезе вътре и премести опаковките с парфюми, за да ги предпази от топлината.

— Целуната от слънцето! Трябваше да се досетя, че ще се справите отлично — каза Жан-Батист Лагоз на влизане в магазина.

Елена възкликна:

— Господине, каква приятна изненада! Как сте?

— Сега, когато ви видях, мила моя, много по-добре.

Той й целуна ръка и се огледа.

— Топло, уютно — много добре. И тъй като вие живеете тук, стигам до извода, че си е ваше.

Елена се усмихна.

— Отчасти. Но моля, заповядайте. Мога ли да ви предложа нещо?

— Не. Нямам много време. Признавам, че не знаех какво да очаквам. Ходих в „Нарцисус“, но вас ви нямаше там. Дори не видях и вещицата… ъъ, онази жена, която ви беше шеф.

Елена замълча. Предпочиташе да избягва разговорите за Клодин.

— Добре, че си подадохте оставката, мила — продължи Лагоз. — Отначало ми бе трудно да ви намеря — в телефонния указател нямаше Елена Росини. Тогава реших да дойда на място. Спомних си къде живеете… Хубав квартал. Маре винаги е бил едно от местата в Париж, където е удоволствие да се живее.

Тя беше съгласна. Кварталът изглеждаше като един съвсем самостоятелен свят.

— А вашата приятелка?

— Никога не е била моя. И ако някога съм имал съмнения в това отношение, то вече ми стана съвсем ясно — въздъхна Лагоз. — Тя се инати като…

Не довърши изречението.

— Казва, че е прекалено стара, за да се жени. Представяте ли си?

Изглеждаше истински объркан.

— А наистина ли е необходимо това? Искам да кажа… може би сега има нужда от друг тип отношения.

Елена никога не би повярвала, че е възможно да произнесе подобно изречение — тя, която бе търсила сигурност, жертвайки всичко за нея. Но отношенията й с Кайл бяха променили из основи представата й за живота. Сега прекарваше всеки миг, сякаш е уникален, без да мисли за нещо, което се е случило се по-рано, или пък може да се случи по-късно. Това й помагаше да приема живота такъв, какъвто е. Поставяше себе си и детето в центъра на всичко.

— Какво мислите да правите?

Той вдигна рамене.

— Не знам. Вероятно нищо. Явно съм се подвел. Не се получи още преди години — защо да се получи сега?

— Но госпожата отвръща на чувствата ви, нали?

— Така ми се струваше. Хората обичат да си създават илюзии. Знаете ли, това с един от любимите спортове на повечето от нас. Така или иначе, сега вече не съм толкова сигурен.

— Скарали ли сте се?

Надяваше се да не е прекалено настойчива, но беше много любопитна.

— Естествено — отвърна той. После погледна часовника, който носеше на китката си. — Наистина се радвам, че дойдох при вас тази сутрин. Но стана късно, трябва да си вървя.

Лагоз щеше да се върне скоро. Обясни й, че иска друг парфюм. Шипров като другия, но да подхожда повече на неговата личност — като дреха; освен това искаше да го притежава само той. Трябваше му нов парфюм, специално за него.

На Елена й беше жал за него. Изглеждаше примирен, а това беше опасно състояние. Човек, който не се бори, се отпуска.

Въздъхна и започна да подрежда парфюмите.

След господин Лагоз Елена видя още една от своите клиентки: Елоиз Шабо. Помнеше я много добре. Всъщност, помнеше отлично парфюма, който бе създала за дъщеря й.

— Надявах се, че става дума за вас, когато прочетох рекламната брошура. Представяте ли си — какво съвпадение! Аз живея на улица „Де Розие“.

— Госпожо, истинско удоволствие е да ви видя! Точно тук, на няколко крачки… Наистина, какво съвпадение!

Елоиз я прегърна. Облак от сладък, наситен парфюм я обви и подразни носа й. Имаше нещо странно в меланжа, който дамата ползваше — сякаш някаква нотка в него не се вписваше. Беше в разрез със стила й. А външният й вид бе винаги безупречен — от прическата до сутрешната черна рокля. Най-вероятно от Шанел. Защо ли използваше този толкова странен парфюм, щом можеше да си позволи най-доброто?

— „Абсолют“ — очарователно име! Магазинът ваш ли е?

— Да, аз съм един от съдружниците.

Елоиз се огледа наоколо. Беше очарована.

— Парфюмите винаги са имали голямо значение за мен. Не мога да живея без тях. Това е първото и последното нещо, с което, с което ни възприемат хората. Знаете ли, че дъщеря ми Орор иска да стане парфюмеристка? Донякъде заради вас, мила моя. Парфюмът, който ми препоръчахте, й хареса много. Когато й казах, че съм поръчала добавки, с които да го персонализирам според изискванията ни, сякаш пред нея се отвори цял нов свят. Оттогава тя не престава да смесва моите парфюми, а после премина на тези на баща си.

Тя въздъхна.

— Няма смисъл да купувам още парфюми, защото тя продължава да си играе с тях. Започна да става наистина… неудобно.

Елена едва сдържа усмивката си.

— Това означава ли, че парфюмът, с който сте сега, е имал лоша среща?

— Преди това беше един прекрасен „Коко Шанел Ноар“. А сега… и аз не знам какво е. Не е много лош. Но в един момент сякаш хармонията прекъсва. Като красив, елегантно лакиран нокът, който изведнъж започва да стърже по дъска.

Елена се засмя.

— На колко години е Орор?

— На осемнайсет — отвърна Елоиз с дълбока въздишка. — През първите тринайсет всичко мина гладко. Обичайните момичешки проблеми. Но мога да ви уверя, че тези последни години бяха наистина трудни. А сега тя е щастлива — ей така, изведнъж. Просто не мога да разбера. — Тя спря и вдигна ръце объркано. — Нищо не се е променило, освен тази игра с парфюмите. Не ме разбирайте погрешно — пак има моменти, когато е трудно да се говори с нея, но сега поне се усмихва. Обикновено това щастие идва от факта, че ние носим нейните творения. Съпругът ми, веднага щом пристигне в офиса, трябва да се измие грижливо. Орор изглежда не прави разлика между мъжки и женски нотки. Последния път смеси афтършейва на баща си с тоалетна вода от теменужки.

Елена се усмихна.

— Не сте ли мислили да я запишете на курс по основи на парфюмерията?

Елоиз повдигна идеално очертаните си вежди.

— Тя не е много общително момиче, знаете ли…

Не каза нищо повече, но Елена усети голямото й безпокойство.

— Може да идва при мен. Примерно, по един следобед в седмицата.

Очите на Елоиз се разшириха.

— Наистина ли? Ще й давате уроци тук, в магазина?

— Всъщност, имам оборудвана лаборатория горе. Имам и половин свободен ден; но не става дума за истински уроци. Бих казала, че през повечето време ще са разговори, срещи, при които да обяснявам ни Орор основите на природната парфюмерия. Ако след това продължава да изпитва страст към парфюмите, може и да й стане професия.

— Баща й искаше тя да стане инженер като него… Тази година завършва гимназия.

— Възрастните винаги хранят такива надежди.

Елоиз погледна Елена и се усмихна.

— Наистина. Да не би и с вас да се е случило така?

— Горе-долу. В крайна сметка открих, че създаването на парфюми наистина е това, което искам да правя. Но ако бях стигнала сама до този извод, щях да си спестя много неприятности.

— Предполагам — отвърна Елоиз замислена.

След малко попита:

— А продавате ли и свещи?

— Да, разбира се.

Елена й показа свещите. Бяха много красиви — в семпли, но изискани опаковки. Имаше квадратни, кръгли, в ярки цветове — точно като ароматите, които излъчваха. Миришеха на цъфнали цветя, или бяха със силен, запленяващ аромат на подправки.

— Тази есенция ми харесва много.

— Тя е въз основа на жасмин — чувствена и опияняваща. При ароматерапията помага да се отпуснеш, да се отвориш към живота и към чувствата си. Помиришете пак — не ви ли напомня за топла лятна нощ?

— Да, абсолютно сте права.

Топла лятна нощ, на терасата на Кайл… под небе, изпъстрено със звезди.

[1] Традиционна мъжка поличка. — Б.пр. ↑

19.

Жълтуга. Наситен, цветен, опияняващ аромат; свеж, с вълнуваща флорална нотка. Предвестник на пролетта, на прехода от старото към новото. Помага да не губим присъствие на духа.

— Вие ли сте Елена Росини?

Директен въпрос — без поздрав, без минута за размисъл. Новодошлата дори не се огледа наоколо. Елена вдигна глава от дневника на Беатриче и погледна към вратата, където стоеше едно момиче със синя коса и дълга рокля, с все още детски черти под тежкия грим, и я гледаше нахално.

Елена се пренесла в друга епоха, в друг свят. Сърцето й все още биеше силно, гърлото й се беше свило, нишка на отчаяние обсебваше мислите й. Но и те не бяха нейни — бе ги взела само назаем. От Беатриче.

Тя се изправи, остави дневника и посрещна момичето.

— Да, аз съм. А ти сигурно си Орор. Заповядай.

Елоиз я беше предупредила, че дъщеря й ще дойде този следобед и че е малко особена. Слаба, с боядисана коса и пиърсинг на устните, с вълнено яке върху бяла дантелена рокля и блестящи ботуши. Пак си бе играла с ароматите; този път бе използвала необичайната атрактивна лавандула. Бе добавила и момина сълза и карамфил. След това ароматът изведнъж се промени — стана прашен, почти тебеширен. И тогава се усети мирисът на сандаловото дърво. Но в допълнение към парфюмите на родителите й имаше още нещо, което бе само нейно — лек аромат на портокалов цвят, който остава трайно върху кожата, със сигурност във връзка с последния й експеримент. Елена бе готова да се обзаложи.

Да се определи като специален беше омаловажаване. Ако момичето се опитваше да се отличава от другите, опитът несъмнено бе успешен.

— Майка ми каза, че ще ме научите как се правят парфюми.

Още стоеше права до вратата, с напрегнато изражение и подозрителен поглед.

— Да — потвърди Елена. — Ще те въведа в основите на природната парфюмерия, и тогава ще можеш да решиш дали да продължиш да учиш по-нататък, или да се откажеш. Това не е лек път; изисква се много дисциплина и жертвоготовност.

Очите на Орор се присвиха.

— Знам какво означават тези думи. Вие ме съдите въз основа на външния ми вид.

— Външният вид е единственото, което си ми показала до този момент.

— Знаех си — измърмори Орор.

Елена сви устни. Очевидно момичето използваше облеклото си като маска, зад която да се скрие; при нужда тя се превръщаше в причина или следствие. Напомняше й за нея самата преди много време… Но Елена не обичаше да бъде център на внимание. Искаше да бъде невидима. Ако никой не те вижда, никой не може да те нарани.

— Не те съдя. Бих ти казала същите неща, дори ако се бе появила облечена в розово и с ангелски крила — каза тя. — Ароматите, които създавам, се състоят от естествени есенции, извлечени чрез процеси, които изискват стриктност, определено време и изчисления, които трябва да се спазват. И най-малката капка променя аромата. Трябва да броиш, да отмерваш и да запомняш всичко. Имай предвид, че някои вещества ще покрият напълно по-нежните, а други ще ги подчертаят. Има много за учене. Парфюмерията може да бъде скучна до смърт. Като всяко нещо, и в нея има техническа страна и творчески устрем. Не може да постигнеш едното без другото; затова трябва да решиш, Орор. Това е моята почивка, и нямам намерение да я пропилявам.

Елена се върна и седна. Общуването с Орор изискваше голяма решителност. Но това момиче нямаше нужда от любезности, и затова тя нямаше да губи време с тях. Щеше да й даде нещо съвсем друго — да й създаде желание да стигне до целта. Надяваше се Орор да приеме нейните условия. Това момиче всъщност я тревожеше. Усещаше дълбока уязвимост под привидно агресивния й вид. И бе готова да се обзаложи, че за Орор парфюмът е начин да общува.

— Да допуснем, че приема да спазвам тези… правила. Вие ще ме учите ли?

Цялото й желание се съдържаше в този въпрос, изпълнен със страх, но без арогантността, зад която се бе крила до този момент. Разбира се, произнесе думата „правила“ с искрено отвращение — но можеше да бъде и по-зле, помисли си Елена с приповдигнато настроение.

— Разбира се. Но трябва да ме изслушаш.

Орор най-после влезе в магазина. Стъпваше плахо и леко, почти на пръсти. Всичко в това момиче бе противоречиво. Погледът, външният вид, дрехите — но най-вече парфюмът.

В този момент влезе Моник. Беше се върнала от пътуването си предната вечер. Елена подозираше, че е заради Монтие, но не я попита нищо. Тя беше много резервирана. Говориха само за подаръците, които са получили за Коледа. Елена беше много любопитна да разбере какво е трябвало да обещае Кайл на Моник, за да си държи устата затворена.

— Нищо — отвърна тя. — Той много искаше да те изненада. Знае как да спечели една жена.

Болката в очите на Моник накара Елена да съжали за проявеното любопитство.

— Добър вечер — каза тя на Орор.

Моник беше с къса изумруденозелена рокля в класически стил, много елегантна. Беше пригладила черната си коса, която се спускаше до кръста й като копринен водопад. Орор я гледаше с отворена уста. Мони често въздействаше така на хората, помисли си Елена с усмивка.

— Съжалявам, че закъснях, скъпа. Всичко наред ли е?

— Да, написах ти няколко бележки. Трябва да се правят доставки. Това е Орор — тя обича парфюмите.

Моник чудесно знаеше кое е момичето. Идеята Елена да дава уроци много й хареса.

— Здравей, Орор, приятно ми е да се запознаем. Елена ми каза, че искаш да се научиш на изкуството на композицията. Нямам търпение да видя някои от твоите творения. Мисля, че ще е интересно — каза тя, без да обръща внимание на ексцентричното облекло на момичето.

Елена се засмя.

— Вече усещаш една от композициите — нали, Орор?

Момичето кимна. Най-после лицето му се отпусна.

Очите на Моник се разшириха. О, Боже! От момичето ли идваше тази миризма?

— Хм… Сигурна съм, че уроците ще решат проблемите, свързани с хармонията в ароматите — отбеляза тя и се отдръпна малко.

— Ела, Орор — каза Елена с усмивка — Лабораторията е горе.

Всъщност, тя проведе първия урок в кухнята — беше по-уютно, а и не искаше да обезкуражава твърде много новата си ученичка. Сложи чайника на печката и попита:

— Искаш ли чай?

— Да.

Орор седеше на ръба на стола, с изправен гръб и сериозно изражение. Беше извънредно напрегната.

— Виждаш ли тези билки? — каза Елена и посочи сноп миртови клонки, които току-що бе получила от един земеделски производител от Сардиния; от него купуваше и див розмарин. — Ако ги дестилираш, ще получиш течност, състояща се отчасти от вода, отчасти от масло. По-голямата част от есенциите се получава по този начин. Нужни са хиляди листа за няколко милилитра продукт.

— Така ли правите ароматите — от растения?

Елена поклати глава. Беше доволна от по-спокойния тон на момичето.

— Не, това е само началото. С този процес се получава ароматизирана течност, съставена от вода и масло. Водата, получена при дестилацията, се нарича хидролат, а маслото — есенция, или етерично масло. За да направим парфюм, използваме масло.

Тя направи пауза, защото това беше най-важното и искаше Орор да го разбере добре.

— Все пак съществуват и други ароматни субстанции. Получават се по други методи на екстракция. Наричат се есенции, субстанции или ароматни вещества. И така, да обобщим: есенциите са основен елемент ни парфюма. Те се правят от цветя, листа, мъх, дървесини, корени, плодове, кори, смоли и други материали с растителен и животински произход, или създадени чрез химичен синтез. Накратко, могат да бъдат природим или синтетични. Есенциите — или ароматните вещества — се смесват, а след това се разтварят в инертна среда, която ги поддържа. Това може да е алкохол или друго масло. В резултат на този процес се получава парфюм.

Орор я погледна с широко отворени очи, после прехапа устни и прошепна:

— Аз използвам готови аромати.

— Да. Забелязах — отвърна Елена. — Но, разбираш ли, трябва да имаш предвид, че по този начин премахваш посланието, което парфюмерът е искал да предаде, и не създаваш ново. Твоят парфюм няма да казва нищо определено; ще бъде смесица от много ухания, които не показват нищо.

— Като че ли ароматът разказва нещо.

— Точно така. Ароматът е най-непосредствения език, който може да съществува, и същевременно най-разбираемият.

— Никога не съм мислила по този начин.

Елена наля чай в чашите.

— А как се решава какви есенции да сложиш в парфюма?

— Парфюмерът познава ароматите, помни ги и знае кои субстанции могат да покрият нещо определено или да го накарат да изпъкне, или пък да анулират есенциите. Въз основа на тези знания и на интуицията си, той използва субстанциите.

Тя замълча. Донесе шоколадовите бисквити, които й бе изпратила Жасмин, подреди ги в една чиния и ги поднесе на момичето. Орор изглеждаше потънала в дълбок размисъл.

Винаги беше така, помисли си Елена. Парфюмът често се приема, но много опростен начин и когато човек научи, че зад едно шишенце се крие цяла вселена, е объркан. Ароматът не е само нещо хубаво, което да си сложиш — някакъв аксесоар, а всъщност е много съдържателен.

— Ароматът е нещо, което можем да разпознаем. Въз основа на него проектираме мечти, стремежи, спомени… или изпитваме инстинктивно отвращение. Това произтича от чувството за хармония, обективност и дълбока субективност. Затова нещо може да ти харесва ужасно, а други миризми да предизвикват у теб тревога, безпокойство, отвращение.

— Това е невероятно! — възкликна Орор. — Искам да кажа… толкова е сложно.

Тя отпи глътка чай. Погледът й беше впит в червената покривка. После отново насочи вниманието си към Елена и прошепна:

— Но откъде трябва да тръгна, за да започна да правя един парфюм? Не разбирам…

Елена отхапа от една бисквита.

— Нека да започнем от основните неща, става ли? Ще стигнем дотам постепенно.

Момичето кимна.

— Можем да разделим ароматите на седем семейства: цитрусови, цветни, фужерни, шипрови, горски или дървесни, амбра или ориенталски, и кожа. Когато се създава парфюм, това трябва да се има предвид.

— Но как да разбера кои елементи се съчетават добре и кои не? — отново я попита Орор.

— Може да започнеш с тези, които принадлежат към едно и също семейство, затова е изключително важно да се познава класификацията. Все едно смесваш цветове. Когато събереш един цвят с друг, получаваш много нюанси, нали? Създаваш нов цвят. Ако използваш пастелни цветове, ще получиш нежен нюанс; ако използваш ярки цветове, ще получиш силен нюанс. С ароматите се случва същото, но вместо да ги гледаш, трябва да ги усещаш…

— Страхотно! — възкликна Орор.

— Трябва да имаш предвид и още нещо основно. Ароматът е като път, като идея. Хората, които се занимават със създаването на аромати, се наричат „носове“, защото знаят как да правят разлика между различните видове. Съществуват три хиляди различни есенции, които се смесват, съставяйки по този начин парфюми. Всяка есенция се създава по определена схема; веднага можеш да почувстваш връхните нотки, след това средните и накрая основните. Тази система, наречена обонятелна пирамида, е личната карта на парфюма. Ако искаш да знаеш какво съдържа например…

Тя направи пауза. Хрумна й да даде пример на Орор с един рядко срещан парфюм, но момичето едва ли познаваше тези бутикови продукти. Затова Елени реши да избере нещо универсално, някой много известен парфюм. В този момент важното беше тя да разбере основната концепция.

— Например „For Her“ на Нарцисо Родригес: веднага можеш да усетиш портокаловите цветчета и османтуса, след това ванилията и накрая — нотка на дърво и мускус, който действа като стабилизатор и откроява другите есенции. Това са основните неща. Ще говорим за тях всеки път, ще правим обобщение, а след това ще се заемем с конкретна тема. Ако има неща, които не разбираш, спирай ме.

Орор изглеждаше като хипнотизирана. Бе вперила очи в Елена и следеше внимателно всяка дума. Часът премина много бързо. Когато се сбогуваха, момичето се усмихна и попита:

— А след това ще направим ли парфюма? Аз не съм нос — добави с нотка на разочарование в гласа.

— Това още не е ясно. Освен това, всъщност всеки може да създава аромати. Резултатите, разбира се, ще са различни в зависимост от познанията на субекта, неговата компетентност, техника и интуиция. Но това не означава, че човек не може да стигне до изключителна композиция — налудничава или печеливша, просто като смесва есенциите, които му харесват.

В подобни случаи резултатът можеше са се сравнява с печалба от лотарията. Но не й каза това. Нямаше смисъл да попарва ентусиазма й. Щеше да й даде основа, върху която да работи; останалото щеше да е по желание на Орор. Освен това, бе възможно момичето да притежава естествен обонятелен и мисловен усет. Самият факт, че обича достатъчно парфюмите, за да си играе с тях, беше знак.

— Ще направим парфюм; дори ти ще го направиш сама.

Орор се усмихна срамежливо.

— Нямам търпение да кажа на майка си. Благодаря, много ми хареса. Кога може да дойда пак?

— Например след една седмица, какво мислиш?

Орор кимна и попита:

— По същото време ли?

— Да, чудесно — отвърна Елена и я изпрати до вратата.

В магазина беше тихо, Моник бе заета с клиент. Всичко изглеждаше спокойно. Елена имаше почивка. И вече знаеше как ще я прекара. Отиде до масата, отвори чекмеджето и извади дневника на Беатриче. После се върна на горния етаж.

— Да не би да съм казала нещо?

Кайл разтри чело с китката си и погледна Елена. От известно време тя стоеше в един ъгъл и го гледаше как работи. Това всъщност беше първото изречение, което му казваше.

— Не разбирам. Какво има? — попита той. Отново се приведе и зарови ръце в тревата. Саксиите се бяха напълнили с плевели и Кайл реши, че слънчевата неделя е най-подходящият ден да навакса малко с изостаналата работа.

Тя се сви в старото му работно яке. Косата й падаше свободно по раменете; изглеждаше унила. Дори Джон сякаш бе забелязал състоянието й. Стоеше на няколко крачки от нея, както обикновено. От момента, в който се сблъскаха, Джон стоеше винаги на разстояние точно два метра. Само я гледаше или я следваше, но никога не скъсяваше разстоянието.

Няма много голяма разлика между тях, помисли си Кайл.

— За бебето ли става дума?

Бяха в оранжерията. Току-що бяха свършили с подреждането на кухнята. Елена не млъкна по време на целия обяд, но на него не му се говореше. Понякога мълчанието е единствената възможна форма на общуване.

— Бебето ли?

Елена изгуби търпение. Тя не обичаше да отлага нещата. Или по-скоро, вече не обичаше.

— Виж какво — няма да се извинявам за нещо, което дори не знам, че съм направила. Така че, ако съм те обидила по някакъв начин, по-добре ми кажи — иначе изобщо не чакай да ти се извинявам.

Кайл поклати глава.

— Защо мислиш, че съм ти сърдит?

Тя изглеждаше ядосана, със зачервено лице и очи, светещи от гняв. Изостави предпазливостта и премина направо на въпроса.

— Защото не говориш с мен като преди, вече не се смееш. През цялото време размишляваш над проблемите, които те измъчват, и преживяш като една от онези африкански камили, които не правят нищо друго по цял ден. Каквото и да те мъчи, преодолей го най-после. Можеш ли да направиш нещо? Добре тогава, направи го, да му се не види! Не можеш ли? Тогава за какво се измъчваш?

Кайл я гледаше намръщено. Елена стоеше на два метра от него.

— Искаш ли да разбереш какво ме тормози?

Ето, знаеше си, че нещо не е наред. Ледена бучка страх се образува в стомаха й.

— Това е въпросът ми. Слушам те — отвърна тя, като произнасяше думите една по една.

Кайл свали първо едната си ръкавица, после и другата. Очите му бяха вперени в нейните. Изправи се, пристъпи напред и каза:

— Времето.

Настана тишина. Елена си пое дълбоко дъх.

Имаше моменти, в които мечтаеше единствено да го прегърне, да го притисне към себе си, да остане с него. Но имаше и други моменти, като този. Когато не само я объркваше, но и я караше да го преследва.

— Можеш ли да ми обясниш какво, по дяволите, имаш предвид?

Той не помръдна, продължаваше да я гледа втренчено.

— Времето отмерва нашия живот. Времето променя всичко.

Това беше вярно. Но Елена нямаше никакво желание да разговаря с Кайл на философски теми.

— Аз те чакам, Елена.

Тя наведе глава. Погледна Джон, който не бе помръднал и на косъм, а после насочи вниманието си към Кайл. Беше доста спокойна, помисли си. Можеше да води разговор, без пак да вика.

— Знаеш ли, трябва да призная, че предпочитам да си в действие — а потънеш ли в размисли, започвам да се притеснявам.

Той се усмихна — не се беше случвало отдавна.

— Обещах ти изненада. Днес е денят. Да вървим.

Той й предлагаше удобна вратичка за изход. И за миг Елена си помисли да я приеме.

— Твоите изненади много ми харесват. Много повече от загадъчните ти изречения — отбеляза тя. — Но нищо не свършва дотук.

Той поклати глава.

— И аз така се надявам.

— Наистина ли?

Той не беше човек, който просто седи и се надява. И сега й се струваше, че така и не е разбрала нищо от тяхната връзка.

Реши, че нямаше да чака повече, за да изясни ситуацията. Освен това не й трябваше никаква вратичка за изход от положението. Тези дни отдавна бяха отминали.

— Защо, вместо да кръжим около въпроса, не преминем направо към решаването му?

— Ами ако всъщност няма какво да се решава? — попита Кайл.

Тя беше застанала пред него, защото искаше отговори на въпросите си, и то веднага.

— Има ли конкретна причина да мислиш, че нямат време?

— Никога не съм казвал, че това е проблемът.

Елена преглътна, пое си дълбоко дъх, за да се поуспокои, и пристъпи напред. Сега беше само на сантиметри от него. Трябваше да вдигне глава, за да може да го погледне в лицето.

— Знаеш ли, Кайл, научно доказано е, че бременните жени нямат особено търпение. А и малкото, което имат, го използват, за да не мислят за това как бременността променя външния им вид. Човек прекарва цял живот, за да влезе във форма, а после за няколко месеца всичките му усилия се изпаряват… И това са все неща, които подкопават самочувствието — ти как мислиш? И за всичко останало не им остана особено много търпение. Затова бих те помолила да си по-ясен. Много по-ясен. Ще изпадна в истерична криза, предупреждавам те. Ще викам, сигурно и ще плача. И ще съжалиш, че не си ме послушал.

— Това е просто ужасна заплаха. — Кайл я прегърна през раменете и я целуна по косата.

— Харесва ми духовитостта ти, винаги се шегуваш. Хайде да влизаме, искаш ли? Ще направя чай и ще седнем на дивана.

Да се шегува ли? Тук нямаше шега. Беше полудяла от притеснение, представяйки си причините, които можеха да стоят зад прекалено резервираното поведение на Кайл.

— Говоря съвсем сериозно. Искам да знам всичко за времето, и какво представлява то за теб.

Сега, когато тя изглежда откри пробив в защитата му, нямаше да отстъпи.

Кухнята на Кайл беше обляна в светлина и винаги много добре подредена. Одеялото на Джон беше близо до вратата. Слънцето се процеждаше през прозорците без завеси и осветяваше издънките и изумрудените листа в саксии, подредени по первазите. Ароматът, който се носеше в апартамента, се дължеше отчасти на есенциите, които излъчваха ароматните растения. На масата имаше букет жълти лалета, които бе купил от пазара за цветя. Това вече беше утвърден навик: два букета лалета — един за него и един за Елена, както винаги, в еднакъв цвят. И на двамата много им харесваше. В единия край на стаята Кайл беше направил кът с мека мебел, маса и телевизор, който стоеше изключен през повечето време.

Елена, седнала на дивана, го гледаше как се движи из кухнята. Между тях все още цареше мълчание. Но сега той не изглеждаше напрегнат, по-скоро търсеше точните думи.

Кайл сложи подноса на масичката за кафе и седна до нея. Прегърна я през раменете и започна да си играе с косата й.

— Спомняш ли си катастрофата на баща ми? — попита той след няколко минути.

— О, боже мой, това ли било? Зле ли е? — възкликна тя и се изправи.

Кайл поклати глава.

— Не, добре е. Не става дума за него. Или поне не пряко.

Той въздъхна и затвори очи за миг.

— Преди пет години аз също катастрофирах с мотор. Това, което се случи с баща ми, само предизвика старите спомени.

Той мислеше, че е дошло времето да й разкаже всичко, за Жулиет и как бе загинала тя. Но не го направи. Щеше да намери по-подходящ момент. Това, което изживяваха сега, засягаше само тях. Той установи, че няма никакво желание да говори за миналото си. Този въпрос бе приключен и погребан заедно с Жулиет, а той беше оцелял. Много причини стояха зад това решение — не на последно място, нежеланието му да извади на показ постоянното си чувство за вина, което често му пречеше да спи и постоянно го принуждаваше да държи под контрол последствията от своите действия.

— Не си спомням много от този момент, но дълбокото чувство на безпомощност остана завинаги в мен. Някои неща не могат да се избегнат, могат само да се изстрадат.

Той взе ръката й и я доближи до лицето си.

— Това ми е спомен от онзи ден.

А сигурно имаше и други — Елена можеше да се обзаложи. Незаличими като белега, но скрити.

— Беше ли тежко ранен?

Той кимна.

— Шест месеца рехабилитация.

Елена не можеше да си го представи. Кайл се движеше пъргаво като спортист — изобщо не личеше, че е преживял тежка злополука. Обикновено това оставяше следи, или поне инстинктивно повишено внимание. Кайл обаче беше сигурен в себе си, движеше се смело, вървеше по пътя си, без да прави компромиси. Освен това беше по-съсредоточен върху съществените неща, отколкото върху останалото. Например, не обръщаше особено внимание на външния си вид. Париж бе пълен с хора, за които дрехите бяха нещо като символ. Сред тях Кайл се открояваше като практичен и трезво мислещ човек. Не че това бе проблем: семплото спортно облекло, което носеше, му отиваше много и Елена не можеше да не го забележи.

— И все пак продължаваш да караш мотора. Винаги решаваш ти, а не страховете ти.

Това беше вярно. В този момент той не се страхуваше за себе си. Кайл искаше да й каже колко важна бе станала тя за него и колко го плашеше това. Това, от което се страхуваше най-много, бе празнотата, която усещаше, когато не бяха заедно, когато не се виждаха или не можеше да говори с нея. Не му трябваше много, за да се чувства спокоен. Достатъчно му беше само да я гледа. Животът му вече бе различен, откакто Елена стана част от него. А това беше огромен проблем, защото тя бе бременна от друг. Детето, което можеше да е свързващото звено между тях, всъщност изобщо не ги свързваше. То винаги щеше да я свързва с другия мъж.

И това беше нещо, което не може да се промени. Можеше само да чака.

Той никога не бе обичал да споделя лични неща. И беше перфекционист. Това го подтикваше да избягва работата в екип. Беше направил изключение за „Абсолют“. Но това беше друго. Искаше Елена да е щастлива, и това беше причината да инвестира в това дружество. В миналото вече се бе опитал да промени своята природа. Тази грешка му струваше скъпо. Резултатът беше проклетият инцидент, при който Жулиет изгуби живота си. Ако не се бе съгласил да я остави да кара, вероятно нещата щяха да се развият по различен начин.

Вече никога нямаше да се остави да го убедят да направи нещо, в което не е сигурен. Знаеше какво означава да събереш парчетата от живота си и да продължиш напред със съзнанието, че си допуснал сериозна грешка, която е довела до съдбоносни последици.

С Елена щеше да постъпи правилно.

За да устоява и да действа според предначертаните си цели, трябваше да събере цялата си решителност. Но той щеше да чака. Защото не можеше да постъпи по друг начин.

— Можех да го избегна. Това е въпросът.

На Елена й трябваше известно време да помисли. Тя се намръщи.

— Никога не съм мислила, че си от онези мъже, които искат да държат всичко под контрол. Като Жак Монтие.

Монтие ли? Как, по дяволите, можеше да го сравнява с него?

— Обясни ми — каза той. Не можеше да разбере.

— Той решава всичко, не се интересува от последствията, държи да насочва нещата в посоката, която според него е правилна. Но това е лудост. Нещата са такива, каквито трябва да бъдат.

— Не познавах тази твоя фаталистична страна.

— Не е фаталистична, а практична. Кайл, ти не си толкова арогантен, че да се опитваш да контролираш всичко, което се случва.

Настана дълго мълчание. После Кайл я погледна право в очите.

— Аз съм мъж, Елена. Разбира се, че искам да имам контрол над нещата. Не вярвай нито за миг, че нямам желания. Не мисли, че не чувствам необходимостта да доведа нещата дотам, където им е мястото. Или че не искам ти да си на безопасно място. Нищо подобно.

Гласът му беше дълбок, остър, както и погледът му. Пръстите му стигнаха до шията й, после слязоха по-надолу. Ласката стана по-интимна.

Елена въздъхна. Ето че беше получила неговия отговор. Въпреки че зад думите на Кайл имаше много други неща, и на него му тежеше ситуацията, в която се намираха. Неговата откровеност я изпълни с възхищение и страх.

— А аз чакам, Кайл — прошепна тя.

За миг, след като му го призна, като че ли почувства облекчение. Бяха увъртали известно време, но в крайна сметка си бяха казали какво чувстват.

И все пак осъзнаването на този факт не бе решение. Тази тяхна игра на границата на приятелството, но без да се превръща в нещо повече, в истинска връзка, я влудяваше. Понякога й се искаше бебето вече да е родено, за да разбере дали е възможно да бъдат тримата заедно. Друг път й се искаше да се отпусне без никаква мисъл в главата, и това бе всичко.

Той се усмихна.

— Ето, виждаш ли? Времето е нашият проблем. Ще разберем по-добре чувствата си, когато бебето се роди. Трябва да имаме търпение, въпреки че понякога е трудно.

Тя се отпусна на рамото му, вдъхна парфюма му. Обичаше чувството, което изпитваше, когато той я прегръщаше. Кайл притисна устни до слепоочието й и тя въздъхна от удоволствие.

В този миг мислите, които се въртяха в главата й след изповедта на Кайл, се избистриха. Тя винаги бе смятала, че сигурността, която изпитваше в негово присъствие, произлиза от дълбокото му чувство за осъзнаване. И сега й се струваше странно, че и той като всички други хора трябва да се справя със собствените си проблеми. Тогава й се стори, че е проявила неуважение към него. И се засрами.

Той продължи да я гали с устни. Беше толкова близо, че тя усещаше топлината на дъха му върху кожата си. И този негов мъжки аромат, топъл и с мирис на подправки, на сапун, на лосион за бръснене — на самия него, и толкова — я държеше в плен.

Тя докосна лицето му и проследи с пръст белега.

— Ти какво би направил… — Гласът й пресекна, макар че нямаше никакво намерение да се отказва. Преглътна и продължи: — Какво би направил, ако нещата бяха различни?

Кайл доближи чело до нейното. В жестовете му вече нямаше нежност, а само желание. Елена усети силата на този поглед, дълбоката чувственост на движенията му. Кайл се отдръпна малко, обхвана лицето й с ръце, а след това погали нежно устните й. Отначало внимателно, след това все по-уверено. Беше изнервен от неизяснените неща, от хилядите съмнения, които продължаваха да го измъчват. Елена го погали по ръцете и гърдите.

Когато Кайл осъзна, че тя се опитва да чуе биенето на сърцето му, изпита дълбоко вълнение. Тя хвана пуловера му и се вкопчи в него, скъсявайки още повече разстоянието, което все още оставаше между тях. И това толкова искрено желание изтри и последните му мисли.

Той я прегърна силно, устните му се притиснаха към косата й. Беше щастлив. Единствено и само щастлив.

20.

Сива амбра. Сладка и съблазнителна. Най-древният парфюм, любимият на жените. Носена от морето, отлагала се върху плажовете като ценен дар, но запазила загадъчното си и дълбоко очарование. Предизвиква пробуждането на женствеността и елегантността, напомня за топлината на лятна нощ.

След този дълъг разговор Елена и Кайл си облякоха палтата и излязоха бързо. През този сезон слънцето залязваше рано, но той непременно искаше да й покаже нещо.

— По дяволите, това е наистина голяма изненада — промълви Елена, докато наблюдаваше гигантските оранжерии в „Жарден де Плант“. Обикаляха ги, докато стигнаха до една по-малка, но също толкова красива. Влезе с чувство на благоговение. Беше удивена и невероятно очарована. А после, когато стоеше неподвижна сред гъстата растителност, която се изправяше пред нея, почти не можеше да повярва на очите си. Но ароматът — той не можеше да я измами. Висока влажност, папрат, мъх и цветя. Трябваше да очаква, че Кайл ще я остави без думи.

Не знаеше накъде да гледа, защото всяко кътче в този оазис я смайваше. Пристъпи няколко крачки напред. Не можеше да откъсне поглед от цветните гроздове на Phalaenopsis, но имаше още твърде много за гледане, за да се задържа прекалено дълго само на едно цвете, колкото и красиво да е то. Наблизо видя снопче цикламени милтонии, покълнали от ствола на едно дърво, до папратите. Приличаха на нежни теменужки. Елена изпита желание да ги докосне, да вдъхне аромата им. Имаше растения с големи яркозелени листа; някои бяха толкова тесни, че приличаха на дълги панделки. Никога не бе виждала нещо подобно.

Разхождаха се по пътечката сред цветята. Тя си съблече палтото и потъна в този влажен, ароматен въздух. Почувства се лека и весела. Беше преминала от ледения зимен студ в самата джунгла едва за няколко секунди. Когато пристигнаха, тя изобщо не си представяше, че под тези гигантски куполи от стъкло и стомана се крие цяла гора.

Не можеше да възприеме този невероятен контраст. Върна се, отиде до кристалните стени и огледа слоевете лед отвън. Скрежът беше покрил всичко, сребърната патина отразяваше вечерните светлини и блестеше в перленосиво.

После се обърна, и сякаш с магия се пренесе в друг свят. Бе завладяна от цветовете. Зелено във всички възможни оттенъци, розовото на орхидеите, жълто, цикламено, дори синьо. Водата от потока къпеше камъните, по които бяха накацали десетки пеперуди с най-разнообразни шарки, някои дори с прозрачни криле. Изведнъж те излетяха и образуваха голям вибриращ облак.

Елена беше във възторг. Когато една пеперуда с огромни жълти криле кацна на рамото й, тя се напрегна, сграбчи ръката на Кайл и затвори очи.

— Не ми казвай, че се страхуваш от една пеперудка — подразни я той.

— Тя е по-голяма от папагал, не виждаш ли? — промълви Елена със затворени очи.

— Но няма клюн. Няма да ти направи нищо. Просто се отпусни. Погледни я — прекрасна е.

Елена отвори едното си око. След миг пеперудата отлетя. По яркожълтите й лъскави криле с две оранжеви капки минаваха две дълги златни ивици. Елена никога не беше виждала толкова голяма пеперуда.

— Молец „Мадагаскарски залез“ — каза Кайл, като я следеше с поглед.

— Наистина ли се казва така?

— Не всички молци са нощни; има и дневни. Този може да се определи като вечерен, защото излиза рано сутрин и вечер.

— Мислех, че е пеперуда.

Кайл поклати глава.

— Погледни пипалцата. Тези на пеперудите са дълги и тънки, а на молците са по-големи и имат различна форма; някои приличат на малки гребенчета. Пеперудите затварят крилата си като книга, а молците — по различен начин — обясни той и посочи насекомите, все още накацали по пясъка край потока.

Елена умираше от желание да разбере повече. Винаги така й се случваше. Всеки път, когато откриваше нещо ново, трябваше да научи за него всичко, което бе по силите й. Винаги бе смятала, че пеперудите са прекрасни създания, но никога не бе се замисляла особено за тях. Тъкмо са канеше да зададе още един въпрос на Кайл, и друга пеперуда кацна на главата й.

— Слава богу, тази е по-малка — прошепна тя, сякаш гласът й можеше, да обезпокои насекомото. Не искаше това прекрасно създание да отлети. Сърцето й биеше силно, желанието да се разсмее притискаше гърлото й. Протегна ръце и зачака неподвижно. Когато търпението й бе възнаградено, тя се съсредоточи в усещането, което създаваха крачетата на пеперудата, в ярките цветове на крилата й и в аромата, който се излъчваше наоколо. Вдиша го отново и отново, като се опитваше да го запечата в паметта си — искаше да го запомни завинаги.

— Нямах представа, че знаеш толкова много неща за пеперудите.

— Единственото, което знам, е името на този молец — „Мадагаскарски залез“, а и още няколко… През пролетта бях консултант на градината с рози на „Жарден де Плант“. Люсиен Мусо, управителят, ми обясни за техния проект. И ми разказа за различните етапи на въвеждане на насекомите. Включването на пеперудите в оранжерията с екзотични видове е все още в експериментална фаза. Идеята е да се пресъздаде част от тропическата гора и да се включат всички видове, които са част от нея. Тези пеперуди са на изчезване, Елена. Въпреки че има много хора, които ги отглеждат и се опитват да ги върнат обратно в естествената им среда, те продължават да умират, преди да са приключили жизнения си цикъл. Често не успяват дори да снесат яйца.

— Сигурно заради пестицидите.

— Това е смъртоносна комбинация — молекули, проектирани да унищожават насекомите. За тях няма разлика между муха, пеперуда и пчела.

Кайл трябваше да положи доста усилия, за да убеди Елена да си тръгнат от оранжерията. Тя изглеждаше така, сякаш никога няма да й се насити, но най-накрая се остави да я изведе навън със замечтано изражение, а в сърцето си носеше различен, нов и прекрасен аромат.

— Ще те доведа отново през пролетта!

Обещанието на Кайл я убеди да излезе от това невероятно място, и сега се разхождаха по улиците на Ил дьо ла Сите, хванати за ръце. Кулата на „Нотр Дам“ се открояваше с целия си блясък на черното небе. Отгоре готическите статуи изглеждаха, сякаш бдят над града. Продължиха да вървят и да разговарят, докато дъхът им излизаше на облачета, споделяха надеждите и желанията си.

— Каква точно е твоята дейност? Каза, че си бил консултант към розовата градина на „Жарден де Плант“.

— И все още съм. Завършил съм селско стопанство, със специализация заболявания по розите. Моята работа, както знаеш, е хибридизацията; семейството ни се изхранва с това от поколения.

Елена кимна.

— Тогава ти трябва да си авторитет в своята област!

Кайл се усмихна и леко я целуна по устните. После я прегърна през раменете и продължиха разходката.

— Розите винаги са си били там… Да кажем, че аз трябва да установя, че са там, където трябва да бъдат.

Той трябваше просто да се увери, че всичко върви, както трябва. Без противоречия, без много дискусии. Кайл действаше мълчаливо. Това поведение бе характерно за него, помисли си Елена. Той заемаше място в света; не живееше живота си, гледайки само собствената си личност. Искаше да остави диря при преминаването си.

А тя? Тази мисъл й носеше едновременно радост и отчаяние. Тя се бе ограничила само с това да живее собствения си живот, дори за известно време просто бе оцелявала. Бе определила с голяма степен на сигурност какво иска и какво мечтае да прави. После преследваше целта си, без да се интересува от нищо, включително и от самата себе си.

А сега какво? Какви бяха нейните планове?

— Всичко се промени — прошепна тя.

Усмивката на Кайл стопли сърцето й.

— Едно дете доста променя възприятието ти за нещата.

Да, и тя го знаеше добре.

— Следващата седмица трябва да отида на изследване с ултразвук.

— Да дойда ли с теб?

Всичко се четеше изписано на лицето му, в неговия прям поглед. Искаше нейното разрешение, за да навлезе още малко в живота й. С него винаги беше така, помисли си Елена. Винаги й даваше свобода, не я притискаше. С Кайл беше лесно човек да бъде себе си. И все пак нещо не вървеше между тях. Имаше нещо, което го тормозеше, — нещо, което все още не й бе казал.

— Да, ще ми бъде много приятно — отговори тя.

Но оставаха още много въпросителни. С някои от тях трябваше да се съобразяват. Не бе възможно да отлага повече. Трябваше да събере мислите и проблемите, чакащи търпеливо да ги разгледа, да ги реши един по един и след това да ги остави настрана.

Първият от всички тях засягаше Кайл.

Из дневника на Беатриче

Днес му занесох парфюма. Той го затопли в ръцете си, погледът му нежно се спря на флакончето. Пожелах да почувствам тази топлина. Изпитвала съм я върху себе си, по кожата си. Бих искала да отблъсна тези ръце, и същевременно бих искала пак да ме прегърнат, както се случва посред нощ, когато студеният вятър духа от каменните стени, а той ме посреща.

Вече сме към края и се страхувам, че не е останало нищо повече за мен. Неистовата мъка в душата ми е огромна, но моята работа вече е приключила.

Сега ми е студено. Той продължава да гледа с желание парфюма; не забелязва мен и разплаканите ми очи. Нищо не забелязва. Загубен е в мига, който предшества откритието, в радостта от победата. Ако това, което съм му предала, е договореното, ще ме покрие със злато и нанизи от перли. Той ми обеща.

Сега не ми остава друго, освен да изчакам, за да видя…

— Все още ли четеш дневника?

Гласът на Моник я откъсна от миналото, в което все по-често се връщаше. Беатриче притежаваше красноречие, много по-различно от това в нейното време. Тя не използваше фалшиви изрази; беше съвсем непосредствена, чувствата й горяха като живи от хартията. Бяха като вик. Всяка дума бе страст и болка. Елена погледна приятелката си и въздъхна.

— Трогателно е. Тя е знаела, че той ще я напусне.

— Да. Била е смела жена. Справила се е с всичко, върнала се е във Флоренция и е продължила живота си.

— Без човека, когото е обичала…

Моник вдигна рамене.

— Знаеш ли, понякога си мисля за това. Не е ясно дали по-късно със съпруга си Беатриче не е била щастлива. Родила е и дъщеря. Любовта има много лица. Не е като страстта, която те поглъща и те кара да живееш на ръба.

Елена можеше да се обзаложи, че Моник говори от личен опит. Не искаше да я пита за Жак — това не бе тема, за която да говорят с желание. Нито пък можеха да се шегуват с нея. А от известно време Моник бе престанала да пита как вървят нещата с Кайл. Сякаш между тях се бе създал нещо като договор за ненамеса. Търсеха се, понякога успяваха да се открият, както сега, но не можеха да разговарят спокойно, както едно време.

— Орор ще дойде ли днес?

Елена кимна.

— Мислех да й покажа разликите между естествени и синтетични есенции. Знаеш ли, тя има талант. Според мен може да постигне големи успехи, ако продължи да учи.

— В Грас ли? — попита Моник.

— Може би, или дори в ISIPCA[1] във Версай. Родителите й нямат финансови проблеми. Единствената пречка би могла да е от страна на комисията, която трябва да прецени уменията й и да я приеме да учи в университета.

Моник сви устни.

— Или пък може да учи при теб.

Елена се намръщи.

— Мони, какви ги говориш? Едно са основните знания, които ние сме получили, а съвсем друго — светът на естетичната и хранителна парфюмерия. В ISIPCA ще има много по-големи шансове да стане част от квалифицирания персонал и да заеме престижна позиция.

— Факт е, че за да влезе там, трябва да има определен външен вид. Техният девиз е да изглеждаш добре. И аз съм съгласна, защото това е един свят, в който се учиш да превръщаш естетиката във философия за живота. Но Орор… не знам. Трябва да се промени. Това може дай струва скъпо. Не го намирам за справедливо — каза замислено Моник.

— Засега ми се струва прибързано да разсъждаваме за това. Може би това ще си остане просто хоби за нея, кой знае!

Моник поклати глава и промърмори:

— Тя души всичко, което й попадне в ръцете; прилича на Гренвил в пола.

— Гледай да не те чуе — смъмри я Елена. — Тя хич не го обича. Но обожава Пруст.

— Така си и мислех.

Моник остана по време на целия урок на Орор, а после трябваше да излезе. Елена тъкмо се канеше да заключва, когато се появи една жена на средна възраст.

— Добър вечер, госпожо. Мой приятел си е купил един от вашите парфюми. Каза ми, че приготвяте есенции по поръчка — така ли е?

— Да, разбира се. Заповядайте, седнете — каза Елена и й посочи дивана.

Дамата беше прехвърлила шейсетте, много елегантна, с прибрана коса, тъмносиня рокля и наниз перли, които се открояваха ясно на фона на роклята. Ухаеше на ванилия, изискана и спретната като външния й вид. Освен това малко ирис, мускус, горчив бадем: ексцентрично и с характер. Този парфюм говореше за самата нея и за силната й воля. Той ухаеше на извънградска местност и на капките дъжд, които бяха покрили палтото й. Дамата го съблече спокойно и остави чадъра си, като се оглеждаше наоколо.

— Имате ли нещо специално предвид? — попита Елена и остави бележника в скута си.

— Да, бих искала нещо семпло, но персонализирано — отвърна тя и седна до нея.

— За кого?

Дамата смръщи чело.

— Какво имате предвид?

Елена се усмихна:

— Казахте, че искате парфюмът да е персонализиран, затова попитах за кого.

— За мен, разбира се.

— А вие каква сте? Какво означава да го персонализираме за вас?

Госпожата беше объркана. Елена се усмихна. Винаги се получаваше така. Клиентите й много рядко знаеха какво точно искат. Когато се опитваха да изкажат своите желания, това всъщност бяха само идеите им. Нищо конкретно, само неясни очертания.

— Кажете, госпожо…

— Дюфур, Бабет Дюфур.

Елена започна с тривиалните въпроси — от това какво обича клиентката й, до нещата, които ненавижда. В опитите да открие същността й, тя трябваше да се превърне в инструмент в ръцете на Бабет. Жената разказваше на Елена за своите вълнения, впечатления и мечти, а тя се опитваше да разкодира всяко послание и да го превърне мислено в есенцията, която най-добре може да се доближи до личността на клиентката. Ароматерапия, парфюмотерапия. Всички съставки, които щеше да избере, за да сътвори парфюм за тази жена, се съчетаваха в главата й и я насочваха по пътя към него. Трябваше да вземе предвид много неща; не на последно място и енергийното влияние, което естествените съставки щяха да окажат на клиентката й. Това беше основен момент, сърцевината на всичко. Беше нещо като емпатия, първичното начало на целия творчески процес. Това я отличаваше от другите и я превръщаше в парфюмерист творец. Необичайната чувствителност, способността да усети с цялата си същност желанията на хората за тях самите и да ги превърне в хармония от аромати, в истинска мелодия.

— Ще започна да работя върху него и после ще се обадя, за да видите няколко различни варианта. Ще започнем от една лека композиция, съвсем класическа: въз основа на деликатни цитрусови плодове, с цветна сърцевина и с леко раздвижена основа.

Бабет кимна.

— Харесва ми идеята за нещо раздвижено.

Елена можеше да се обзаложи за това. Лекото кривване от правия път правеше живота по-вълнуващ.

През януари ледът зае мястото на снега. Въздухът миришеше на изгоряло дърво, в съчетание с дима от автомобилите и отоплителни системи и дима от биваците, построени под мостовете на Сена. Беше тежък, лепкав, носеше се из въздуха и полепваше по хората. Елена не можеше да издържа повече. Силно се надяваше вятърът да разнесе смога, който притискаше Париж. Хрумна й мисълта, че в Грас духа мистралът; през такива дни небето ставаше синьо и безоблачно като кристал.

Разбира се, фактът, че Кайл е излязъл по работа, не подобряваше настроението й. Чувстваше се много раздразнителна. Това нейно състояние се дължеше отчасти на дневника и отчасти на ехографското изследване, което трябваше да направи този ден.

— Здравей.

Елена изпусна на масата цветята, които държеше, и се затича към Кайл, който чакаше на вратата. Той я прегърна и я повдигна във въздуха, докато очите им се срещнаха на същата височина.

— Защо се забави толкова? — възкликна Елена.

Кайл не отговори, само я целуна бавно. Елена реши, че при подобни сериозни и убедителни доводи не са нужни думи.

— Върнах се възможно най-бързо — каза той и я целуна за последен път, преди да я пусне. — Ехографското изследване е този следобед, нали?

— Да. В пет часа трябва да сме в клиниката. Но ти си прекалено уморен…

— Бъди готова за четири; по-добре да отидем по-рано. Моник ще остане ли в магазина?

— Да.

— Добре, до по-късно.

Елена го проследи с очи. Осъзна, че въздиша като някаква тийнейджърка.

— Проклет да си, Кайл Мак Лиън — промърмори тя и се върна вътре.

Когато Елена чу за първи път тупкането на сърцето на бебето, бе толкова развълнувана, че не спа цяла нощ. Тогава Кайл я чакаше пред клиниката и когато тя излезе, й каза, че случайно е бил там. Тя, естествено, не му повярва. Следващия път направо му каза датата и часа предварително, за да успеят да стигнат навреме.

— Ето, това тук е ръчичката. Едно, две, три, четири, пет пръстчета. Виждате ли? Ще направим допълнително ехографско изследване през двайсетата седмица с морфология, но засега изглежда, че всичко е наред.

Доктор Рошел беше свикнала с всякакви случаи. Но двама души, които да седят вкопчени един в друг в почти религиозна тишина, с очи, залепени на екрана на ехографа — това бе нещо, което се случваше рядко. Бяха развълнувани и изплашени. Той беше необикновен мъж, висок и едър. Погледът му беше откровен и твърд, освен когато се спираше на нея.

— Това е първото ви дете, предполагам.

— Да!

Отговориха в един глас. Изведнъж Кайл настръхна и се отдръпна малко. Или поне се опита, преди Елена да го хване отново за ръката и да я върне там, където беше преди секунди — върху заобления й, намазан с гел корем. След това излязоха от кабинета на лекаря, хванати за ръце.

По-късно същата вечер, докато доктор Рошел преглеждаше картоните на пациентите, видя, че в този на Елена Росини липсват някои данни. Под името на бащата на детето полето бе останало празно.

Колко странно, помисли си тя. После добави: Кайл Мак Лиън. Добре, че си спомни името на мъжа. Всъщност, той беше човек, който трудно се забравя. Няколко седмици по-късно Кайл отново замина. През дните, които прекара сама, Елена посвети цялото си време на „Абсолют“. Дестилираше, филтрираше и правеше композиции. Това, което не правеше, купуваше от други билкари парфюмеристи, които от своя страна купуваха нейните творения. Това беше една верига от производители, които бяха превърнали събирането и трансформирането на билки и есенции в свое кредо. И така подготвяха пудри, хидролати и свещи по същите начини, използвани от техните предшественици, които от своя страна се бяха вдъхновили от традиционните методи на най-умелите занаятчии, предавани от векове.

Елена вече се справяше с почти всичко. А Моник се дистанцираше още повече. Не заради Жак, а заради Льо Нотр. Но когато Кайл заминаваше, Моник пристигаше. Елена бе готова да се обзаложи, че двамата са се споразумели по някакъв начин, тайно от нея.

Малко я притесняваше фактът, че Кайл бе помолил Моник да й прави компания. Но все пак имаше моменти, когато се чувстваше поласкана от прекомерното внимание. Беше живяла сама дълго време и това, че някой й се посвещаваше с непоколебимо постоянство, бе невероятна новост.

С напредването на бременността Елена започна бързо да се изморява. За късмет, Орор бе започнала да идва в магазина все по-често.

— Благодаря, че дойде.

— Знаеш, че за мен е удоволствие. И наистина беше така.

Орор вече не приличаше на онова кльощаво и арогантно момиче, което се бе явило пред Елена по време на коледните празници. С напредването в уроците момичето придобиваше все по-голяма увереност и спокойствие. Вече не смесваше готови парфюми. Елена и беше показала как да съчетава някои есенции — нищо трудно, само няколко комбинации, но Орор се бе представила на ниво. Ентусиазмът на момичето бе заразен, Елена все по-често трябваше да се справя с нещо, което приличаше на истинска страст. Орор буквално умираше от желание да създаде завършен аромат. Затова се раздаваше без остатък. Ако Елена я посъветваше да прочете няколко страници от дадена книга, Орор я изчиташе от край до край и търсеше още. Парфюмите вече не бяха загадка за нея. Тя познаваше начина на работа. Елена й го бе обяснила стъпка по стъпка. Много скоро щяха да създадат първия си парфюм.

Орор бе променила и външния си вид. Елена бе почти сигурна, че заслугата е на Моник, благодарение на нейния невероятен гардероб. Тя бе пример за стил и елегантност. Скъсаните джинси и черните потници, които момичето носеше като форма на предизвикателство, бяха заменени от по-весели цветове и модели, които да подчертават фигурата й. Когато тя спря да боядисва косата си, пристигна в магазина с руса грива с цвят на тъмен кехлибар — толкова пищна, че Елена и Моник останаха безмълвни.

— Познавам хора, които биха убили за този цвят коса. А тя го криеше под онова непоносимо синьо.

Елена, за разлика от Моник, не коментираше. Но сега, когато вече гледаше на света от страната на възрастните, тя разбираше какво е мислила баба й за всички нейни бели.

В действителност, някои от тях бяха доста сериозни, но тя го разбираше едва сега.

Из дневника на Беатриче

Парфюмът постигна истински триумф. Най-ужасните предвиждания се сбъднаха. Скоро те ще се оженят.

Никога не съм създавала нещо по-ценно. Не съществува нищо подобно във Франция или другаде. Понякога е като усещането за разходка под арка от рози, под благосклонното слънце. А след това, посред нощ, когато оскъдната светлина къпе листата и облаците, прилича на сребро.

Той е щастлив. Смее се, разказва енергично за това, което скоро ще бъде негово, за най-голямото богатство. Краде радостта от сърцето ми, светлината от звездите, а не го съзнава.

Може ли човек да умре от любов? Каква степен на болка може да понесе душата?

Питам се това и се усмихвам, а ми се иска плач да облекчи страданието ми. Неговият късмет е моето нещастие. Сама си навлякох тази мъка. Излъгах се в неговата любов. Знам, че той ще ме изостави.

Аз нямам чест и не ме интересува. Ако той ме искаше, бих се радвала, дори да съм в краката му.

Но това твърдение е безполезно, ненужно и сурово.

Това, което му беше нужно, вече е негово.

Трябва да си тръгна, преди той да ме е изгонил.

Елена затвори дневника. Гърлото й отново се стегна. Колко пъти беше чела тези редове? Вече ги знаеше наизуст. Но болката, която тези думи предизвикваха, винаги бе голяма. Може би заради осъзнаването, че тези събития не са плод на въображението на някой писател, а произлизат направо от живота, с цялата му трагична достоверност. Това беше самият живот; беше част от миналото й.

Беатриче Росини и нейният невероятен парфюм.

Елена се отдаде на тъгата, на чувството за съжаление, което предизвикваха тези страници. Този парфюм бе толкова красив и възвишен. Ароматът, който се излъчваше от златното флаконче, бе несравним. Рицарят пазеше аромата в злато, за да го дари на своята принцеса.

Какво, за бога, съдържаше тази формула? Какво ли бе включила в нея Беатриче в средата на седемнайсети век, във Франция?

— Още ли се мъчиш над този дневник?

Елена затвори книгата и се изправи.

— Не мога да открия съставките, Кайл, и това ме ядосва. Когато моите предшественички са ги търсили, не е имало интернет; информацията не е пътувала със скоростта на светлината. Те не са разполагали с всички познания, с които разполагам аз сега. Ядосвам се, че не мога да разбера къде е скрила формулата Беатриче.

Кайл се чудеше дали да сподели с нея подозренията си. Беше развил своя теория. Ако Беатриче бе описала замъка, без изобщо да спомене името му, нито пък имената на господина и на дамата, съществуваше голяма вероятност на това място да има нещо, свързано с формулата на парфюма, което би могло да разкрие тази мистерия. Преди да говори с Елена, искаше да научи нещо повече. Но бе убеден, че решението на загадката, скрита в дневника на Беатриче, е в селото, или в замъка.

— Госпожа Бинош отново се свърза с мен. Каза, че почти е приключила работата по книгата. Идеята за парфюм „Нотр Дам“ продължава да й се струва добра. Тя не се е връщала повече в „Нарцисус“ и иска аз да създам този парфюм.

— Разбирам. Но ще трябва да почака. Аз пак трябва да замина, но този път ще отсъствам и един уикенд. Какво ще кажеш да ме придружиш? Най-после ще можем да видим замъка на Беатриче.

[1] Institut Supèrieur International du Parfum (ISIPCA) — френски университет за парфюмерия, козметика и храни. — Б.пр. ↑

21.

Кедър. Неговата есенция, екстракт от дървото, е една от най-древните. Укрепва духа и го съхранява. Помага за поддържане на ясна мисъл, равновесие и чувство за мярка. Води към най-дълбоко наблюдение.

Аромати и цветове. Това беше Прованс. Елена си го спомняше много добре и чувствата бликаха в нея, блуждаейки, сякаш не знаеха къде да се дянат. Приличаха малко на пеперудите, които бе видяла в оранжерията преди няколко месеца. Летяха, летяха, а после кацаха. Само че бе почти невъзможно да разбереш къде ще се спрат.

— Вече почти стигнахме. Добре ли си?

— Да, всичко е наред.

Но не беше вярно. Изобщо не беше добре. И изведнъж това пътуване вече не й изглеждаше толкова добра идея.

— Ако продължаваш да стискаш така предпазния колан, накрая ще го скъсаш.

— Нали имаш застраховка — каза тя разсеяно. Гледаше през прозореца на джипа, който Кайл бе наел от летището.

Храстите лавандула от двете страни на пътя бяха като сребристи пътеки, чийто край не се виждаше. Катереха се по хълмовете, слизаха към долините, а след това се издигаха към небето, изчезваха и след това отново се появяваха по-нататък. Когато през юни цъфнат отново, към перленото сиво на листата щеше да се добави наситеното синьо на цветовете.

И тогава идваше уханието. Нямаше нищо, което би могло да се сравни с аромата на цъфналата лавандула. Елена го помнеше много добре. Денем го придружаваше жуженето на пчелите, а нощем цвърченето на щурците.

Тази априлска сутрин небето беше ясно, почти сияещо.

— Още двайсет минути, и ще бъдем у дома — каза Кайл.

Елена настръхна.

— Не може да отседнем в хотел?

— Да, разбира се. Може да направим каквото поискаме. Но защо?

— Не искам да ти създавам проблеми…

— Не ми създаваш проблеми. Просто се отпусни.

Елена прокара ръце през косата си, вдигна я и опита да я прибере на кок. После я пусна и тя падна върху раменете й на едри златни вълни.

— Напоследък постоянно го правиш — каза Кайл и я погледна проницателно.

— Кое?

— Играеш с косата си. Опитваш се да я прибереш, а после я пускаш.

Елена отново сграбчи предпазния колан и леко го отдалечи от себе си. Струваше й се, че това нещо я задушава.

— Нервна съм, това е всичко!

— А сега ми кажи, какви мисли ти минават през главата? — попита Кайл.

Елена си пое дълбоко дъх.

— Обикновено това не ме интересува.

— Кое? Да се харесваш на хората ли? Не съм убеден. Ти искаш да се харесаш на всички. За теб това е много важно.

— Но… но това е ужасно! — Тя го гледаше с широко отворени, блеснали очи, изразяващи смесица от объркване и възмущение.

Кайл поклати глава.

— Не. Ужасно е да мислиш, че някой ще те обича само ако се държиш както той иска. Ужасно е също да си така дяволски неуверен в себе си, че да не можеш да разбереш колко струваш наистина. Да бъдеш изнудван от хора, които не притежават други средства, освен да огъват другите, за да имат някаква връзка. Това е ужасно, Елена. — Каза го спокойно, без да се ядосва. После продължи: — Много хора използват този лъжлив начин, за да покоряват другите. „Ако правиш така, вече не те обичам“… В края на краищата, това е смисълът. Елена, ти си красива и отвътре, и отвън. Не позволявай на уязвимостта си да те управлява…

Последва дълго мълчание. Тя отпусна колана, скръсти ръце и отново се обърна към прозореца.

— Не обичам да ми правят психоанализа.

Кайл се усмихна.

— Защото съм добър и това те изнервя… А освен това съм прав. Не ме интересува какво правиш и какво казваш. Знаеш, че такива неща не биха променили представата ми за теб. Затова ме харесваш.

Това пък откъде дойде! Погледът на Елена хвърляше огън и жупел. Но като видя изражението на Кайл, прехапа устни, за да сдържи смеха, който напираше в гърлото й.

— Всъщност, харесвам твоя аромат. Съжалявам, че те разочаровам, но е така.

Кайл се усмихна.

— Никога не употребявам парфюм. Иначе не бих усещал аромата на розите.

— Не е възможно — прошепна тя.

— Но е вярно.

Елена се обърка. Усещаше много добре аромата на Кайл, дори и в този момент. Беше силен, пикантен и завладяващ — първото, което бе усетила в него. Още преди да види лицето му.

— Виждаш ли, че съм прав. Нямаш шанс. Примири се.

Елена обърна поглед към небето. Пусна радиото. След няколко минути го изключи и погледна Кайл.

— Мислиш ли, че ще намерим отговорите в замъка?

— Отпусни се, Елена. Всичко ще бъде наред. Моите родители ще те харесат много, повярвай ми. Няма как иначе. Ти влизаш в сърцата на хората нежно и неусетно. Почти невъзможно е човек да те прогони оттам. Що се отнася до Беатриче — не знам какво да ти кажа. Предполагам, че ще открием нещо, когато отидем там.

Кайл се намръщи и погледна Елена, която се бе свила на седалката, сякаш искаше да изчезне вътре в нея.

— Хей… какво има? Искаш ли да спра? — попита той нежно.

— Не може ли просто да кажеш, че ме обичаш?

Кайл се усмихна.

— Това би било малко, не мислиш ли? А и сега не мога да ти обясня много неща. Времето… помниш ли? Говорихме за това, нали?

Елена въздъхна.

Продължиха да се движат в мълчание още няколко километра. След като подминаха Авиньон, изоставиха главния път и тръгнаха по един второстепенен, през провинцията. Полетата скоро отстъпиха място на хълмове. Елена забеляза, че по най-високите са накацали къщи и малки селища. По склоновете като цветна мантия се стелеха култивирани цветя, лозя и маслинови горички.

— Виж, това е Дамасцена — каза Кайл и й показа една каменна стена, на която имаше желязна врата. — Десет хектара средиземноморски растения, маслинови дървета и парниците, където отглеждаме розите. Има и едно поточе, преминаващо през нея. Ангъс, баща ми, направи изкуствено езеро, така че през пролетта полетата вече не се наводняват. В най-високата част е господарската къща. След това има постройка за обслужващия персонал, където живее сестра ми Софи, а малко по-надолу, в долината, е моята къща.

Очите му блестяха, докато говореше за имота. В гласа му прозираше гордостта, която изпитваше от годините работа, прекарани в грижи за тези земи. В крайна сметка, той се отъждествяваше с тях. Елена бе почувствала нещо подобно в замъка на Росини, който тя никога не бе чувствала като свой дом, но той я зовеше, както Дамасцена привличаше Кайл.

— А ние къде ще бъдем? — попита тя леко притеснена.

— Заедно, разбира се. Домът ми не е голям, но има две спални и ще ни бъде доста удобно. Ще имаме повече свобода. Щом майка ми те пипне веднъж, ще бъде трудно да се отървеш от нея.

По дяволите, сега наистина се чувствам по-добре — помисли си Елена.

— А… каза ли й за детето?

Кайл мълчеше.

Елена въздъхна:

— Не бих искала да ти създавам проблеми с тях…

— Не се притеснявай. Пристигнахме — каза той, без да обръща внимание на въпроса на Елена.

Ако тя бе искала да добави нещо към този разговор, съставен от недовършени думи и дълги мълчания, вече нямаше шанс. Пътят, по който бе поел Кайл, след като отвори дистанционно портата, стигаше до открито пространство, покрито с чакъл. Пред тях се издигаха стените на нещо, което едно време сигурно е било мелница. От нея бе останало колелото, потопено в потока. Къщата се намираше на около сто метра вдясно. Тя беше най-новата постройка от всички: цялата от бял камък, на три етажа. Сините очертания на дограмата блестяха на обедното слънце. Под дървения свод на входа бе разположена група теракотени вази, много подобни на тези, които Елена бе виждала във Флоренция. И рози — изобилие от рози, каквито не бе виждала никога досега. Рози, които се катереха по стените, излизаха от саксиите, заливаха като цветен килим лехите. Червени, жълти, розови, във всички възможни нюанси и с най-различна форма: чашковидни, заоблени и продълговати. Някои пъпки бяха тънки и фини, други — кръгли като топки.

Кайл паркира пред къщата и помогна на Елена да слезе.

— Най-сетне! Вече си мислех, че си се отказал.

Посрещна ги жена на средна възраст — все още красива, с уверена походка и сърдечна усмивка.

Елена настръхна и каза тихо:

— Не ме оставяй.

Той я хвана за ръката, преплете пръстите си с нейните и прошепна едва доловимо:

— Никога.

— Спряхме, за да се порадваме на гледката — отговори той. — Мамо, това е Елена.

— Разбира се, кой друг може да е? — възкликна Елизабет и се освободи от прегръдката на сина си. — Добре дошла, скъпа. А сега, ако синът ми бъде така любезен да пусне ръката ти, бих искала да се запознаем, както е редно.

— Благодаря — прошепна Елена.

Елизабет ухаеше на рози. Парфюмът й беше нежен, дискретен, като дъха на розовите пъпки. Веднага се усещаше аромат на гардения, а след това на ванилия. Беше сладък, като погледа й.

Тя не бе очаквала толкова топло посрещане. Когато след няколко минути дойде Ангъс Мак Лиън, не бе нужно някой да й го представя, за да го разпознае. В този момент тя доби ясна представа за това как би изглеждал Кайл след трийсет години.

Той я прегърна с мечешките си ръце и я целуна по бузите.

— По дяволите, синко! Винаги те е бивало в изненадите, но сега са две в едно! — възкликна той и посочи Елена. — А и мисля, че този път си надминал себе си.

Той поздрави сина си, като го потупа силно по гърба и му се усмихна широко. Елена осъзна, че и Ангъс ухае на рози, също като Кайл. И двамата бяха едри мъже, осъзнаващи силата си, които не се страхуваха, че тя може да се скрие под този типично женски аромат. Той им прилягаше, без да изглежда фин или нежен върху тях. При Ангъс обаче имаше и черен пипер, кедър, както и други дървесни видове. Неговият аромат бе ексцентричен и силен.

Как от толкова приказливи родители можеше да се роди дете, толкова пестеливо на думи като Кайл, можеше да се обясни само с компенсаторната сила на природата.

Те приеха радушно Елена. Ангъс я заведе да види градината и й показа своите оранжерии. Кайл изкара мотора от гаража и направи няколко обиколки. Елена го видя как изчезва с дълбок тътен, напомнящ за паниката, стегнала стомаха й. Но скоро го чу да се връща.

След това дойде и Софи. Сестрата на Кайл беше истинска красавица, но това изглежда не я вълнуваше. Семпъл аромат на позлатени цитруси, които намекваха за дългото време, прекарано на слънце; тя ухаеше и на рози — техният нежен и дискретен аромат се сливаше с жасмина, подчертаваше го и го правеше по-наситен.

Тя й зададе много въпроси за парфюмите. Беше добре запозната с растенията, от които се извличат есенциите, особено що се отнася до защитата на застрашените видове.

Кайл й бе казал, че сестра му взема много присърце въпросите, свързани с опазването на околната среда. Тя беше начална учителка, а свободното си време посвещаваше на отглеждането на местни растения, които са на изчезване; засаждаше ги сред природата чрез асоциацията, в която и двамата с Кайл членуваха.

— А какво да кажем за китовете, кабаргата, бобъра и цибетката? Вярно ли е, че части от тези животни се използват за създаването на парфюми?

Елена внимателно подбра думите си.

— Мога да отговоря „да“… но това няма да е съвсем точно. Сивата амбра представлява спонтанна секреция от кашалот — много е рядка. Що се отнася до производните от други животни, вече никой не ги използва.

— Наистина ли?

— Да. Освен че законът ги забранява, парфюмеристите, с които работя от години, са ги заменили със синтетични вещества, които са далеч по-приемливи — поясни тя.

— Значи не създаваш парфюми с тези съставки?

— За мен парфюмерийното изкуство означава благоденствие, уважение към природата. Разбира се, това означава, че трябва да работя с по-малко есенции, но нямам нищо против. Според мен всеки парфюмерист трябва да разсъждава по този етичен въпрос. Дори извличането на естествени вещества може да окаже силно въздействие върху околната среда. Сандаловото дърво например вече е едно от най-ценните дървета, на практика е изчезващ вид. Нужен е един тон вода, за да се получи един литър етерично масло от бергамот. В този случай продукт от химическа лаборатория може да бъде отлична алтернатива. И е най-добре да разсеем мита, че естествен значи хубав, а синтетичен означава лош. В основата на избора винаги трябва да залегне максималното осъзнаване на нещата.

Софи слушаше обясненията на Елена много внимателно. Очите й бяха с толкова тъмносин цвят, че изглеждаха почти черни и придаваха дълбочина на погледа й. Беше руса като майка си, но в по-светъл нюанс. Кайл явно беше наследил физическите характеристики на Ангъс, който все още носеше с гордост кестенявата си, гъста като лъвска грива коса със съвсем малко бяло по слепоочията. Беше висок и едър като сина си. В този момент двамата разговаряха оживено пред голямата камина, в огромната трапезария ни къщата. Елизабет ги поглеждаше от време на време, докато подреждаше масата. Елена не чуваше какво си говорят, но ги гледаше с леко безпокойство.

— Винаги така правят — обясни Софи. — Баща ми обожава да си показва мускулите, но с Кайл не се получава. Никога не съм виждал по-упорит човек.

Елена се усмихна, но още беше угрижена. Ами ако това, за което разговаряха, беше свързано с нея?

Софи изглежда разчете мислите й и я потупа окуражително по рамото.

— Знаеш ли, той продължава да спори за всичко, което Кайл казва; постоянно трябва да е в опозиция — продължи тя и й подаде чаша вино с вкус на къпини. — А после, веднага след като брат ми му обърне гръб, не спира да се хвали на всички с успехите му и с неговите теории. Кайл каза това, Кайл каза онова… Знаеш ли, че в Париж в началото на юни ще се проведе конкурсът за нови рози в Парк дьо Багател?

Елена кимна.

— Ние ще участваме с една специална роза. Татко е много доволен от работата, която свърши брат ми. Смята, че розата на Кайл ще спечели; нещо повече — направо е сигурен в това. Но все пак спори, винаги предлага други решения, които Кайл просто отхвърля. Вече е решил какво да представи на конкурса. Нова роза — червена.

Елена знаеше; Кайл често й беше говорил за това. Ставаше дума за едно от най-важните събития за сезона. Щяха да отидат заедно, и тя нямаше търпение.

* * *

В този момент погледите им се срещнаха. Той се усмихна и вдигна чашата си към нея.

— Кайл не изглежда притеснен от дискусията — прошепна тя.

Софи я погледна озадачено.

— А защо да бъде? Той се забавлява много. Откакто стана висок колкото баща ми — още на тринайсет или четиринайсет години, винаги отстоява своите позиции. Много е забавно да ги гледам как се карат. Знаеш ли, Елена — няма как иначе; баща ми е силна личност.

И баба й беше такава, но майка й и тя самата винаги се бяха опитвали да избегнат пряката конфронтация. Сузана дори замина да търси своя собствен път, като се отърси от всичко, което можеше да й попречи.

А тя? Когато искаше, можеше да бъде много твърдоглава. Не се ли бе отказала да следва уроците на Лучия само за да отстоява правото си на избор? И не се ли бе опитала да се омъжи за мъж, когото не обича и който, слава богу, й бе изневерил, позволявайки това да се разбере?

Тя се засмя. Откъде изскочи пък тази мисъл? Пак благодари на Бога, че го бе заварила с Алесия. В началото тази изневяра я хвана неподготвена, хвърли я в смут. Но животът беше преди всичко въпрос на гледна точка. Сега много се радваше, че това се бе случило. Изглеждаше почти абсурдно, но си беше самата истина. Предателството на Матео бе предизвикало верижна реакция, която я бе отвела право в прегръдките на Кайл, към новия й живот, и най-вече към една нова Елена.

За пръв път разбра смисъла на много неща. Имаше нови амбиции, планове и цели.

Погледна Кайл, който продължаваше да говори с баща си. Единият казваше нещо, а другият веднага отговаряше. Беше хубаво, по дяволите. И тя беше една безсрамно щастлива жена.

Трябваше да дочака раждането на детето, за да бъде абсолютно сигурна.

— Убеден ли си, че замъкът е точно този?

Елена продължаваше да гледа величествената сграда, която се открояваше на един нисък хълм, между селото и красива зелена долина. Бяха тръгнали рано; напуснаха Дамасцена още по изгрев-слънце. Кайл бе спрян от клиент по пътя, а след това стигнаха до село Лурмарин.

— Не, но има няколко неща, които ме карат да мисля, че може да е този.

Елена продължаваше да гледа сградата, която й се струваше прекалено нова.

— Не знам… Погледни кулите, а и там долу. Не ти ли се струва нова постройка? — попита и посочи едното крило на сградата.

Кайл се загледа.

— Нова ли? Имай предвид, че по време на революцията е бил сериозно повреден и е възможно тази част да е реставрирана по-скоро.

Елена се огледа наоколо, опитвайки се да открие детайли, които могат да я върнат обратно към дневника — към това, което бе написала Беатриче. Сега бяха в селото и слънцето се отразяваше в светлите камъни на къщите и средновековните кули, от които бяха останали някои стени, а към тях по-късно бяха добавени нови пристройки.

Имаше много туристи, които се разхождаха по тесните улички, между стените, покрити с бръшлян. Като цяло, Лурмарин не беше много по-различен от стотиците малки селца в Прованс. Здрави постройки от камък и дърво, площади с магазини за тъкани в червени и тюркоазени нюанси, есенции и парфюми с надпис „естествени“, изсушени букети от лавандула и други билки. Имаше кафенета и ресторанти, където хората спираха, за да опитат местните ястия. В Лурмарин имаше нещо специално, което се носеше из въздуха. Беше наистина много приятен, с една умерена красота, съставена от обикновени и стабилни неща.

— Сега всичко е променено — каза Кайл.

— Да. Много е хубаво, но не мога да намеря нищо, което да напомня за описанията в дневника.

Той посочи замъка и забави крачка, така че Елена да може да го догони. По лицето й започваше да се изписва умора.

— Малко съм уморен. Какво ще кажеш да спрем?

— Глупости! — възрази Елена. — Ще ти кажа, когато съм толкова уморена, че да не мога да продължа.

Кайл поклати глава. После попита:

— Защо мислиш, че е възможно това да е замъкът? Имам чувството, че вече съм бил там. Посетил съм много села в Прованс; моят учител по история изпитваше голяма страст към замъците. И в Лурмарин видях някои детайли, които много приличат на описаните от Беатриче.

— Кои точно? — попита Елена.

Не беше необходимо да отговаря. Веднага щом се появиха кулите и цитаделата, видяха гаргойлите.

— Винаги съм си представяла, че има предвид лъв или вълк — прошепна тя, без да сваля очи от скулптурата, украсяваща многоъгълната кула.

— Тя не казва точно какво е животното, но в дневника се говори за грива. А вълкът е и символ на господарите на Лурмарин.

Елена продължаваше да гледа скулптурата замислено.

— Всъщност, това изглежда важен детайл. Но мисли, че не можем да разчитаме само на това; според мен това е един от най-популярните декоративни елементи от този период…

— Но те са били също така и функционални — отбеляза Кайл.

Елена го погледна озадачено.

— Наистина ли? Има ги и в „Нотр Дам“. Но не изглежда, все едно са сложени, с цел да служат за оттичане на водата. Приличат повече на каменни пазачи — прошепна тя.

Погледаха скулптурата още няколко минути, но наистина не можеше да се разбере дали изобразеното същество е лъв, или стилизиран вълк.

Кайл посочи входната врата.

— Хайде, да влезем.

Изкачиха се по стълбите и минаха през вратата. Озоваха се в нещо като вътрешен двор с езерце, покрито с водни лилии. В единия край имаше статуя на жена, която сякаш си почиваше.

— Това не си го спомням — промълви Елена. Имаше предвид дневника.

— Възможно ли е тогава още да не е била създадена? Да е правена след времето на Беатриче?

Наистина — кой знае какво бе станало след това. Времето объркваше и скриваше много неща.

Продължиха да се оглеждат наоколо, от цветните лехи до бутиците на открито, където мъже и жени, облечени в средновековни костюми, представяха пред туристите типични произведения на местните занаяти. Но вътре в замъка всичко бе различно. Въздухът беше гъст и влажен. Вековете бяха оставили следи от милионите стъпки, които бяха изтъркали стъпалата на великолепната вита стълба.

Нямаше нужда от думи. Елена и Кайл се усмихнаха и започнаха обиколката. Помнеха добре тази прекрасна стълба. Зачудиха се дали това е същата стълба, по която господарят на замъка се е качвал, за да отиде в стаята на Беатриче, на върха на кулата. Влизаха в стая след стая — красиви мебели, невероятни антики, но всичко беше по-ново от първото десетилетие на седемнайсети век, когато Беатриче трябва да е била там.

— Мисля, че вече е дошъл моментът да кажеш, че си уморен, аз да кимна и да ти предложа да отидеш да си починеш — прошепна Елена.

Отделиха се от групата на посетителите и Кайл я заведе в една малка стая. Седнаха до прозореца, на нещо като каменна пейка, издълбана в дебелата стена.

— Не е много удобно, но се вижда цялата долина — каза Кайл.

Само че Елена не го слушаше. Седеше до него и се взираше в един от ъглите на стаята, преграден с параван.

Кайл продължи да й говори; четеше историята на замъка от една книга, която бяха купили от селото.

— Построен през XV век от Foulques d’Agoult върху останките от предишна крепост, замъкът е имал различни собственици, а в края на шестнайсети век е преминал в ръцете на Crèqui-Lesdiguières… Ето — бих казал, че това е периодът, който ни интересува най-много. Той може да се окаже Шарл дьо Бланшфор. Тук пише, че се е оженил за дъщерята на херцог Франсоа дьо Бон и е наследил имотите му. Но… по дяволите! Всичко, което е било в замъка, е изгубено. Запазени са само някои мебели, скрити в подземието… Елена, слушаш ли ме?

Тя поклати глава и посочи паравана. Кайл видя, че пръстът й трепери.

— Какво има?

Елена не отговори. Стана и отиде до паравана.

— Виж — прошепна тя, — същият е като на баба ми.

Приближиха се бавно, като оглеждаха рисунките. Кайл се съсредоточи върху изобразените сцени. Елена беше зад гърба му.

Кавалер и дама танцуваха в една градина. На следващата картина двамата стояха под арка от рози. Ясно се виждаха три бели рози. На трета картина жената беше наведена над работна маса, а пред нея стоеше някакво устройство.

— Виж, това е дестилатор.

След като разгледа изображенията, Елена заобиколи паравана и продължи да проследява производството на парфюма… защото точно това беше нарисувано от задната му страна. Три бели рози. Вода и масло. Цитруси, лимон, портокал, гардения… Но не, не е възможно — вероятно беше ирис.

Елена се вгледа в тази картина, а после премина нататък. Ето че сега жената от картината смесваше есенциите и ги изсипваше в три ампули. Елена побърза да стигне до последната картина и остана без дъх.

— Това е формулата, Кайл. Разбираш ли? — каза тя и го хвана за ръката. — Беатриче е разказала формулата в този параван. Виж, това не е картина. Това е гоблен.

Той погледна рисунката и кимна.

— Права си. — Отново проследи всичко от самото начало и се усмихна. — Сега вече знаеш ли какво се съдържа в мистериозния парфюм?

Елена поклати глава.

— Не, това е само част от рецептата. Изглежда, Беатриче е създала парфюма точно така, както го правим днес — не просто е прибавяла есенциите, а ги е измисляла. Роза, цитрусови плодове, ирис. Нямам представа колко капки, може би само три — или пък трийсет. Трябва да опитам — каза тя. — След това е добавила вода — ако това е вода — и е изчакала три луни. Нали така?

— Да, в това небе има три луни. Защо казваш, че това е само една част?

Елена продължи да се взира в паравана.

— Трябва да има и други съставки… И във Флоренция, в магазина на баба ми, има подобен параван. Структурата е сходна, но рисунките са различни, макар да са в същия стил.

— Мислиш ли, че има нещо общо?

— Не знам… Тези орнаменти са били много разпространени по онова време.

Въпреки това тя се надяваше, наистина се надяваше. Имаше голяма вероятност. И дори да не съдържаше формулата, може би гобленът във Флоренция щеше да даде полезни индикации. Тези два паравана: единият — в замъка, където Беатриче бе отседнала, и другият — там, където бе живяла… Може и да беше съвпадение, но Елена бе убедена, че между двата има връзка. Може би единият допълваше другия.

— Ако наистина във Флоренция се намира другата част от формулата, то тя е била под носа на фамилията Росини през всички тези години. Звучи абсурдно, нали? — каза тя замислено.

— Зависи какво изобразява… Без този — Кайл посочи паравана — как би могло да се разбере? Никой не е могъл да я открие, освен ако притежава и двата гоблена. Гледай.

— Наистина абсурден начин да се запази композицията на парфюма.

— Не е толкова абсурден, ако е искала да го скрие.

Той извади фотоапарата, който бе използвал, за да увековечи гаргойлите, и започна да снима.

Тръгнаха си от Лурмарин чак вечерта. Прекараха целия ден в търсене на други следи от пребиваването на Беатриче там, но освен паравана и гаргойлите не откриха нищо друго.

Може би биха могли да се приемат за следа и голямото количество фамилни имена с доказан италиански произход сред населението на селото. Очевидно, при управлението на първия господар на Лурмарин е имало, голяма имиграция от областта Пиемонт. Населяването й от италианци било в резултат на нуждата от квалифицирани животновъди, отглеждащи копринени буби. Потокът имигранти бил окуражен от първата кралица Катерина де Медичи, а след това продължил до времето на втората италианска кралица на Франция, Мария.

Те го бяха открили почти случайно, четейки справочника. А след това попитаха в ресторанта, в който обядваха — „Ле Мулен“.

Върнаха се в Дамасцена изтощени. Кайл имаше друга среща сутринта, а следобед трябваше да се връщат в Париж.

Елизабет и Ангъс прекараха много време с Елена. Умираха от желание да я попитат нещо за бебето, но не посмяха. А това й беше много приятно, защо не знаеше какво да отговори. Разбира се, можеше да каже истината — че бебето е само нейно. Но от този отговор зависеха твърде много неща. Някои вече бяха изяснени за нея, а други не. Кайл пак бе в центъра на мислите й. И въпреки това тя усещаше, че още не е готова да стигне по-далеч. Защото не ставаше въпрос само за нея.

А и знаеше, че и Кайл не е готов. Но този компромис, до който бяха стигнали, засягаше само тях и никой друг. Рано или късно щяха да продължат напред.

Елена се надяваше. С цялото си сърце.

Авиньон беше точно такъв, както си го спомняше — пълен с чар, дискретен и изискан. Дворецът на папите с масивните си стени спираше дъха й със своето величие: кулите с островърхи покриви, бойниците на крепостта.

Кайл заведе Елена в градините. Невероятен брой лебеди се носеха спокойно по потоците, които течаха сред цветята. Направиха си дълга разходка, обядваха на терасата на ресторанта, а след това отидоха на летището.

Докато чакаха, Елена се обади на Моник. Нямаше търпение да й разкаже за паравана и за възможността там да се съдържа една част от формулата. Нейната предшественичка бе проявила голямо въображение при запазването на тайната на Идеалния аромат. Тя говори с Моник няколко минути, информира я накратко, а след това се обърна към Кайл:

— Искате ли да излезем на вечеря? Мони е получила повишение, ще ни води в „Лидо“.

Той повдигна вежди.

— Да не са я назначили за вицепрезидент?

Елена се изкикоти.

— Глупчо! И така, отиваме ли?

— Не си ли прекалено уморена?

— Нали чу какво казах? „Лидо“, на „Шанз-Елизе“ — повтори тя отчетливо.

— Да, красавице — отвърна Кайл.

— Ще дойдем! — почти изкрещя тя. Когато затвори телефона, се почувства направо весела. — Мони те поздравява — каза на Кайл, който продължаваше да чете различните брошури, донесени от Лурмарин.

— Как е тя?

— Както обикновено. Този Жак… ами, виж, по-добре да не говоря — измърмори тя и се намръщи. — Мони казва, че няма търпение да разбере подробностите. Знаеш ли, когато бяхме малки, постоянно правехме най-различни предположения за Беатриче и за нейния вълшебен парфюм. Почти не ми изглежда реално, че формулата й е толкова лесна. Или поне по отношение на връхните нотки… Не знам какво да кажа за всичко останало.

— Ами ако тайната се съдържа във втората част?

22.

Иланг-иланг. Топъл и женствен; дава възможност да се преодолеят разочарованието и обидата. Помага да се изрази поезията, която живее в душата.

„Лидо“. Моник беше решила, че тази вечер ще бъде различна. Не можеше да издържа повече вкъщи. Това не бе нейният начин на живот. По дяволите! Почти не можеше да се познае.

Докато се обличаше, слушаше „Апокалиптика“ — първата версия на „Надежда“. Да, наистина й бе дошло до гуша. Започна да танцува боса, оставяйки нотите на хардрока да навлязат в нея. И миг по-късно, когато те внезапно бяха заменени от нежна мелодия, се почувства много по-добре. Първо силните и високи акорди, които разтуптяха сърцето й, а после бавна, лека и хармонична музика, която я разтопи и я докара почти до сълзи. Нима животът течеше еднообразно? В никакъв случай — нейният напоследък изобщо не бе такъв.

Познатият възел, който от известно време стягаше гърлото й и понякога дори не й позволяваше да диша нормално, пак се беше появил. Но тя стисна зъби и реши да отпъди това неприятно чувство.

— Не ти ли е добре така? Ами, промени нещата и престани да се оплакваш. — Жасмин й го бе казала право в лицето последния път, когато отиде в Грас. Майка й бе безкрайно практичен човек. А и беше напълно права!

Щеше да промени това, което не е й харесва. Жак мразеше тя да излиза без него. Всъщност, особено в последно време, не правеха нищо друго, освен да седят вкъщи, и по-точно в леглото. Връзката им се изчерпваше със секса — друго нямаше. Всеки път, когато заговореха на тази тема, стигаха до скандали; после полека-лека спираха да говорят и се одобряваха по единствения възможен за тях начин. А след това… След това им ставаше тъжно; бяха изпълнени с горчива омраза. И на нея й дойде до гуша.

Тази вечер тя реши да излезе като свободна жена, а приятелите й вече бяха станали двойка. Разбира се, за Елена това не беше идеалният момент да изживее пълноценно връзката им; бременността й вече беше напреднала. Тази временна ситуация вече наближаваше края си. Скоро тя щеше да стане леля, а Елена — майка… Кой знае как щеше да се държи Кайл. Надяваше се поне веднъж нещата да се развият като в приказките.

Тази вечер Моник облече много къса рокля от „Долче и Габана“ — черна, блестяща и съблазнителна. Копринени дантели, малко плат, мъниста и огромно количество блестящи кристали. Дванайсетсантиметрови токчета, къдрава коса и новият парфюм. Льо Нотр беше много доволен от неговото създаване. Естествено, това не бе само нейна заслуга. Иля Руденски — новият парфюмерист, бе проектирал есенцията, а тя само приспособи парфюма за по-популярен вкус.

Беше й много интересно да работи с този човек. Той беше гений. Парфюмът, който стана истинска сензация, бе почти изцяло синтетичен. Така и трябваше да бъде, за да се усетят неговата сила и дълготрайност. Творческото въображение на Иля беше победило всичко. Парфюмът съдържаше съвсем малко естествени есенции, които му придаваха повече плътност и ретро чар.

Елена щеше да се ужаси от тази композиция. Но Моник не се вълнуваше как се е стигнало дотук. За нея беше важен крайният резултат, а не съставките. Освен това тя обожаваше да прави чести промени в зависимост от настроението и душевното си състояние. За нея парфюмът беше като дреха: днес една, утре друга.

Реши да занесе дрехи на Елена. Беше убедена, че тя няма какво да облече за вечерта. Тази жена нищо не разбираше от мода.

Сложи си малко червило, облече едно тънко палто, погледна се в огледалото за последен път и възкликна:

— Ще съжаляваш, Жак! Когато се върнеш от Лондон, ще ти разкажа колко съм се забавлявала.

Елена си подреди багажа, поля цветята и си поговори с тях. А след това настана истинска драма. В гардероба й нямаше нищо елегантно, което да може да облече за вечер в заведение като „Лидо“.

След като прегледа всичките си дрехи, се обади на Моник.

— Не мога да дойда — нямам какво да облека!

— Идвам. И съм взела няколко неща за теб. Така че дишай дълбоко, вземи топъл душ и си оправи косата. За всичко останало ще се погрижа аз, съгласна ли си? — Затвори веднага телефона, за да не може Елена да възрази. Тази вечер трябваше да излязат на всяка цена.

Елена погледна намръщено телефона. Измърмори нещо, в смисъл че скумриите никога не биха могли да разберат положението на китовете, дори след милион години. Изкъпа се и вдигна косата си на кок, като остави няколко къдрици да падат отстрани. Сложи си спирала и очна линия.

Ако не гледаше тялото си под бюста, който от своя страна също се бе увеличил с няколко размера, можеше да реши, че става, помисли си тя.

— Качвай се — извика на Моник, която вече беше дошла.

— Пробвай тези дрехи. Тъмносиньото издължава фигурата — каза тя и я погледна. — Скъпа, това пътуване ти се е отразило добре. И така, има ли новини?

Елена я погледна смразяващо и посочи огромния си корем.

— Да, качила съм половин килограм — това е единствената новина. Освен факта, че е много вероятно да сме открили къде е отседнала Беатриче по време на престоя си във Франция и кой е човекът, разбил сърцето й.

Разгледа роклите, които бе донесла Моник. Беше в ужасно настроение и бананово жълтият пеньоар, който носеше, не подобряваше нещата. — Огромна съм — простена тя. — Дори не знам дали ще мога да се пъхна в тях.

Моник умираше от желание да я попита нещо друго, но в този момент Елена беше готова да избухне.

— Успокой се… Ще видиш, че ще ти станат. Имаш ли обувки с токчета?

Елена влезе в банята и отвърна през вратата:

— Да. Ти си ми ги подарявала. Как, по дяволите, вървиш с тях? Просто не мога да си представя!

След няколко минути Елена излезе от банята.

— Изглеждаш страхотно! — Моник извади от плика, който бе донесла, дамска чантичка в подходящ цвят и й я подаде.

Кайл отиде при нея, хвана я за ръката и я завъртя в кръг.

— Изглеждаш много добре — прошепна той и я целуна.

— Ако престанете да се целувате, може вече да тръгваме. Имайте предвид, че нямам намерение да ви светя. Освен това искам да знам всички подробности за това, което сте открили.

Докато стигнат до заведението, й разказаха накратко. Рицарят най-вероятно е бил Шарл дьо Бланшфор. С помощта на парфюма на Беатриче е спечелил всичко, което е желал — булката, земите и титлата херцог.

— Чудя се как един обикновен парфюм може да има такава сила — прошепна Моник.

— Обикновено в онази епоха парфюмите са маскирали лошите миризми. Царяла е лоша хигиена. Помисли какъв ефект е имала една нотка на роза, нероли, цитрусови плодове или ирис. Средните нотки не са ми много ясни, но основните са посочени. Беатриче е оставила сместа да престои три месеца; мисля, че е използвала спирт и вода, а като финален фиксатор — животински мускус. Не мога да си обясня по друг начин въздействието на парфюма върху младата госпожица от Лурмарин.

— Сива амбра ли имаш предвид? — попита Моник.

— Не съм сигурна… Възможно е. Веднага щом се върна във Флоренция, искам добре да разгледам стария параван — нали го знаеш. Онзи, който е в магазина.

— Искаш да кажеш, че Беатриче е написала формулата там?

Елена вдигна рамене.

— Не съм сигурна, но е много вероятно.

— Виж ти! Кога тръгваме? — попита Моник. — Защото, искам да кажа… Представи си, ако наистина е така. Формулата на парфюм от седемнайсети век, изобразена върху паравана! Това ще бъде истинска бомба — и нямам предвид само парфюма, а историята. Представете си, ако новината се разпространи…

Кайл се намръщи.

— След раждането на бебето ще отидем там заедно, нали? Вижте, вече почти стигнахме. — Той посочи хората, които се тълпяха по тротоара.

Елена ахна. По дяволите, беше страхотно!

Нямаше как да продължат разговора. Слязоха от таксито и отидоха до вратата. Тази вечер имаше страшно много хора. Спектакълът привличаше огромен брой туристи.

Моник обожаваше „Лидо“. В началото на тяхната връзка Жак често я водеше там. Много харесваше концертите и атмосферата. А танцьорите бяха направо невероятни.

Кайл се върна, за да вземе Елена, която се бе спряла и се оглеждаше като малко момиченце.

Отвътре заведението приличаше на снимачна площадка за филм. Всичко беше в синьо и златно; величествен тунел водеше към залите. Кайл помогна на Елена да си съблече палтото и го подаде на гардеробиерката. Моник се канеше да настигне приятелите си, но изведнъж се сблъска с една жена и възкликна с усмивка:

— Извинете!

— Внимавай, идиотка такава! — изръмжа другата гневно и приглади роклята си.

Моник вдигна очи и срещна вбесения поглед на много младо и красиво момиче.

— Вие също трябва да внимавате, не само аз — отвърна тя студено.

После я разпозна и сърцето й прескочи един удар.

— Какво става?

Това рано или късно щеше да се случи, помисли си Моник, като видя Жак, който се приближаваше към годеницата си.

— Тази глупачка ме блъсна, изпуснах си чантата оплака се тя.

За миг на Моник й хрумна да протегне ръка и да даде един урок на малката змия.

Жак стоеше като вкаменен между двете.

Моник кипеше от яд. Сърцето й биеше бързо, имаше силно желание да набие някого. Колко много лъжи… „Неотменими ангажименти, свързани с управлението на новия магазин на «Нарцисус»“. Това копеле… Предизвика го с поглед, макар че всъщност предпочиташе да му удари шамар.

Жак вдигна чантата и я подаде на момичето, което продължаваше да беснее срещу Моник. Не само не я поздрави; дори и не я погледна.

Когато Моник осъзна, че той се преструва, че не я познава, усети как кръвта се оттегля от лицето й. Шокът отне цялата й топлина, бодростта и доброто самочувствие, което имаше до момента. Полазиха я тръпки. Изведнъж й стана страшно студено.

Ритъмът на музикалния фон се бе забързал. Годеницата на Жак продължаваше да хленчи, а той се опитваше да озапти потока от думи.

На Моник започна да й се повдига от самата себе си, от него и от тази малка глупачка, която се смяташе за господарка на света. Но не се ли чувстваше и тя така, когато бяха заедно?

Господарка на една лъжа, на една илюзия. Шепа прах, готов да се разпилее от ръката й веднага щом разпери пръсти.

Най-накрая Жак се реши да я погледне. Беше блед, с непроницаемо изражение.

— Да си вървим — каза той изведнъж, като се обърна към момичето. — До гуша ми дойде от твоите капризи.

Моник напрегнато ги проследи с очи. После потърси Елена и Кайл. Те бяха на десетина метра от нея, стояха неподвижно и я гледаха. Забеляза, че се държаха за ръце. Кайл се бе навел над Елена, сякаш искаше да я предпази от нещо.

Така и трябва да бъде, помисли си Моник. Видя дълбокото съчувствие, изписано на лицата им. За миг се видя през техните очи и й прилоша.

Елена направи крачка напред. Моник поклати глава и си тръгна. Излезе в нощта, стиснала в ръка малката си чантичка. Струваше й се, че това бе всичко, което й е останало от живота.

Не съм си вкъщи. Моля, оставете съобщение, и ще ви се обадя.

Елена изслуша за десети път съобщението на телефонния секретар на Моник и изчака да чуе сигнала.

— Обади ми се, или се кълна, че ще дойда там… Не, по-добре да се обадя на Жасмин и да й разкажа всичко. Обещавам ти! — извика тя и затвори телефона. Орор, която подреждаше ароматните сапуни във форма на пирамида, я изгледа озадачено.

Елена бе решила да наеме момичето за няколко часа на седмица. След онази вечер в „Лидо“ Моник беше изчезнала. Не вдигаше телефона; обаждаше се единствено за да й каже, че е добре. Но това беше всичко, което Елена чуваше от нея. Тя много й липсваше, притесняваше се за нея, а и се чувстваше ужасно самотна.

През деня Кайл отсъстваше по работа. Беше преместил част от растенията си в една оранжерия извън града, за да им осигури най-добри условия. На терасата в Маре нямаше достатъчно място. Конкурсът „Багател“ наближаваше. Всичко трябваше да бъде идеално за него. Вечерта, когато се прибираше вкъщи, бе толкова уморен, че често заспиваше на дивана, докато си говореха. Елена го завиваше и отиваше да си легне. За щастие, поне бебето й обръщаше внимание — риташе с такава сила, че понякога я озадачаваше.

Тя нервно размести всички стоки по щанда, после ги върна пак на местата им. Раздразнението й от Моник и Кайл бе несправедливо, и тя го знаеше. Но не можеше да направи нищо. Беше в много лошо настроение тези дни.

Кайл постоянно пътуваше, само и само да се връща да спи в Париж. Елена съзнаваше, че го прави единствено за да не я оставя сама. Но това не променяше нещата. Той ужасно й липсваше. По дяволите! Като че ли всички изчезнаха. Преди Моник, а сега и Кайл. Работа, работа и пак работа! А кой мислеше за нея? Никой!

Това не бе вярно, разбира се. В моментите, когато лошото настроение я оставяше на мира, Елена си признаваше, че е жена с голям късмет. Но един поглед в огледалото, дори и мимолетен, бе достатъчен раздразнението да се завърне. Проклетата болка в гърба не й даваше мира. А дори когато преставаше да я мъчи, фактите красноречиво говореха, че ако не разширят вратите скоро, вероятно вече нямаше да е в състояние да минава през тях.

Тази вечер Елена беше наистина много уморена. Денят беше дълъг и изтощителен. Орор мълчеше през цялото време. Неведнъж я бе хващала да гледа с нескрито желание малкия парфюмериен орган[1], който държеше в ъгъла на магазина. Подари й го Кайл — намери го в лошо състояние на един пазар и го реставрира. Беше й трудно да намери флакончета с есенции, подходящи за стила на осемнайсети век, но се справи — сега това бе една от атракциите на „Абсолют“. Тя го показваше на клиентите, когато трябваше да приготвя парфюми по поръчка. Е, защо не? Утре вечер щеше да разреши на момичето да създаде първия си парфюм.

Тя се опита да се обади на Моник и отново й остави съобщение. Беше разбрала, че е скъсала окончателно с Жак. Жасмин й каза. И тогава, в един от техните тихи разговори, Моник й намекна, че иска да продължи напред, но трябва да смени средата. Това много притесняваше Елена. Как щеше да преодолее този труден момент без приятелите си, без семейството си?

Чудеше се как би могла да помогне на Моник. Но нищо не й идваше наум.

Освен това я тревожеше и нещо друго. Не можеше да се справя сама с „Абсолют“ — раждането наближаваше, а и Кайл бе все по-зает с работа. Трябваше да затвори магазина, а тази мисъл я плашеше много.

Елена седна на дивана и закри лицето си с ръце. Тогава на вратата се звънна и тя се съвзе.

— Всичко наред ли е, скъпа? — Женевиев Бинош й се усмихна широко. Вече беше станала постоянна посетителка на парфюмерията.

— Да, да. Само съм малко уморена. А вие как сте?

— Добре — отвърна тя и седна до нея. — Исках да ви съобщя една добра новина.

— Имам нужда да чуя нещо хубаво — въздъхна Елена.

— Моят издател се интересува от идеята за парфюм за „Нотр Дам“ и би желал да ме подкрепи в производството му. Да не говорим, че бихте могли да го композирате пред всички, може би в деня на откриването. Представете си: вие подбирате есенциите една по една, дозирате ги и в това време обяснявате на хората какво ви е вдъхновило. Величието на катедралата, съблазънта, страстта, която властва над хората, пресметливостта и студенината на онези, които са се отказали от любовта заради богатство и власт. Това ще бъде огромен успех, да не говорим за известността, която ще придобие „Абсолют“.

— Предлагате ми да създам парфюма ли? — попити Елена.

— Естествено! Винаги сме говорили за това като за нещо, което трябва да се случи; след неприятния инцидент с „Нарцисус“ бях решила да се откажа. Но би било жалко, Елена. Аз ви се доверявам напълно. Сигурна съм, че можете да създадете парфюма.

Елена се усмихна и възкликна:

— Прекрасно!

Но скоро мислите й отлетяха в противоположна посока.

Не успехът бе това, което я караше да мисли за формулата на Идеалния аромат, а приликата между случилото се с героите от романа и нейната предшественичка. Феб — човекът, когото Есмералда обичаше, се отказал от нея, за да се ожени за богатата Фиордализо… Шарл дьо Бланшфор постъпил по същия начин с Беатриче.

Сега Идеалният аромат на Росини се появи отново и блесна като герой на сцената. Кой можеше да изрази по-добре от нейната предшественичка чувството на дълбока болка заради една любов, презряна заради жажда за власт и богатство? Това би могъл да бъде парфюмът на „Нотр Дам“.

Беатриче е знаела от самото начало, че тази нейна страст е безнадеждна. Рицарят, който поръчал парфюма, й казал, че е за бъдещата му жена — богата и благородна дама с висок ранг, която ще промени бъдещето му. С нея само се е забавлявал. Елена отново усети буца в гърлото си. Заради Есмералда, заради Беатриче, а също и заради Мони. В края на краищата, минаваха векове, но мъжете и жените правеха едни и същи грешки.

Въздъхна и се съсредоточи върху парфюма. Притежаваше половината формула, а останалата част — бе готова да се обзаложи — беше върху паравана — близнак във Флоренция. Трябваше да адаптира рецептата за катедралата, но тя вече бе готова. Попита Женевиев:

— Колко време имаме преди представянето на книгата?

— То ще се проведе през септември.

Вече беше май. Беатриче бе оставила сместа да престои три месеца. Бебето щеше да се роди в началото на юни. И също през юни щеше да е награждаването на розата на Кайл, на която той бе посветил тялото и душата си.

Мисли и премисля, но нямаше начин времето да стигне. Накрая поклати глава.

— Страхувам се, че е прекалено рано.

Женевиев се намръщи.

— Наистина жалко, мила. Много бих искала вие да се погрижите за всичко. Ще ми бъде много неприятно, ако трябва са се обърна към някой друг, за да направи парфюма. Наистина държа на вас.

— Не можем да спазим този срок, разбирате ли? — каза Елена. — Парфюмът трябва да отлежи, а освен това, за да го създам, трябва да се върна във Флоренция. Точно сега не мога да се отдалеча от „Абсолют“. Може ли да изчакате още малко?

Госпожа Бинош отвърна с угрижен вид:

— Не знам… ще опитам. Ще говоря с издателя, а вие се постарайте да ускорите нещата.

Елена усещаше, че желанието й да композира парфюма нараства все повече и повече.

— Бих искала вие да създадете парфюма — продължи Женевиев. — Една известна модна къща ще го закупи, за да го произвежда и разпространява. Става въпрос за много висока цена. И разбира се, вие ще бъдете представена като създателка на есенцията.

На Елена й се искаше да стане така. Беше сигурна, че парфюмът на Беатриче ще бъде идеален за „Нотр Дам“, но нямаше никаква представа как да уреди всичко.

— Благодаря ви за доверието.

Женевиев я прегърна и каза, че ще й се обади, за да получи окончателен отговор.

Кайл й пусна записи на пианиста Лудовико Ейнауди. Винаги ги слушаха, докато гледаха звездите. Елена седеше на люлеещия се стол, увита в одеяло, докато той регулираше телескопа. Това бяха отморяващи мигове — без много думи, но изпълнени с много съзерцание. А с много мисли. „Бели облаци“ беше любимата й пиеса. Кайл й бе подарил няколко диска с дълги компилации, която тя бе започнала да пуска често, докато работеше.

— Не ти ли омръзва? — попита я Орор. Пианото започваше почти нечуто, после се усилваше, извисяваше се, спускаше се и ритъмът, който се ускоряваше, преди да затихне отново. Музика за щастливите и за тъжните мисли, за тези, които са имали достатъчно трудности. Но за Елена тя беше най-вече идеална компания, защото и на двамата им харесваше.

— Помага ми да се концентрирам. Прилича на поток, в който подреждам мислите си. Поема стреса и ме успокоява. Когато бях малка и композирах първите си парфюми, не бях в състояние да се справям с есенциите, а се подчинявах на тяхната власт. Виждах ги под формата на цветове, страхувах се от тях. Обожавах емоциите, които изпитвах при вдишването на интензивния им аромат. Въздействаха ми едновременно еуфорично и разстройващо.

— Но това е фантастично! — възкликна Орор.

Елена се усмихна.

— Тогава не мислех така. И продължи още известно време. Невинаги съм искала да правя парфюми. Дълго време ги мразех. След това се превърнаха в необходимост, в задължение. Едва наскоро ги преоткрих такива, каквито са в действителност, и те пак се превърнаха в радост и удоволствие за мен.

Орор не можеше да разбере.

— Как си могла да мразиш парфюмите?

— Добър въпрос. Може би някой ден ще ти разкажа. А сега, да продължим. Не си с парфюм, нали?

— Не, ти ми каза да не си слагам.

— Браво. Продължаваме. Първо, есенциите… Те са в алуминиевите флакончета. — Тя ги посочи едно по едно, и изведнъж замръзна.

Тази сцена бе като дежа вю. Един образ премина през ума й, проправи си път през спомените й. Тя като малка и баба й, която й показва есенциите по същия начин, със същите жестове, като нейните сега, докато обясняваше на Орор как да създаде парфюм. Сърцето й заби силно, изпита трогателно чувство за принадлежност и същевременно за загуба. Докосна корема си, защото изведнъж се почувства сама. Лучия й липсваше страшно много. Липсваха й погледите й и начинът й да се справя с нещата, дори мълчанията й. Липсваше й нейното присъствие. Тя въздъхна. В този момент чу, че Орор я пита нещо. Образът се стопи бавно. Лабораторията на Росини изчезна, заменена с тази в Маре. Орор продължаваше да говори. Вгледа се в нея, опитвайки се да разбере какво я пита. После осъзна, че въпреки силните чувства, които я обзеха при спомена за баба й, не изпитва тъга. Тя бе наследничка на Лучия Росини. Правеше същите жестове като баба си, за да преподава на някого, който един ден също щеше да ги прави.

— Да, да, вече ми казахте. А после? Какво следва?

Нетърпението в гласа на Орор беше явно. Момичето беше напрегнато и нетърпеливо като лекоатлет на стартовата линия. Елена остави настрана спомените и чувствата си и се концентрира върху работата, която се канеха да вършат заедно.

— Пипета, лист за тестване на аромата, цилиндър, където да сложим нашата композиция, спирт, хартиени филтри. Имаме всичко необходимо. Днес обаче си мислех, че парфюмът, който ще създадем, няма да бъде просто парфюм; това ще бъде твоят парфюм.

— Не разбирам — промълви Орор.

Елена се усмихна.

— Този парфюм ще стане парфюмът на Орор. Ще го направиш, като следваш процедурите, които използваме, за да създадем парфюм за душата — или, както казват нашите клиенти, по мярка.

— Наистина ли?

— Погледни ме. Мислиш ли, че се шегувам? Имам ужасно чувство за хумор — каза тя. — Надявам се, че след като бебето се роди, нещата ще се променят. Сега постоянно се оплаквам, а няма нищо по-отвратително от това. Знаеш ли, че когато хората слушат оплаквания, мозъчните им клетки се свиват? Наистина, жалка история.

Но Орор отдавна бе спряла да слуша бъбренето на Елена. Щеше да направи първия си парфюм, и то за себе си. Още не можеше да повярва.

Чудесно, помисли си Елена и се усмихна. Бе успяла да разведри малко обстановката.

Лицето на момичето излъчваше максимална концентрация. Елена можеше да се обзаложи, че Орор вече си представя как смесва различните есенции, и побърза да й даде някакви пояснения, преди тя действително да се поведе по своя творчески замисъл.

— Парфюмът е емоция. И по този въпрос сме съгласни. Все пак, той има своя структура. Обективен е, защото се създава по схема, изминава определен път и ние трябва да имаме това предвид. Но веднага след това става субективен, тъй като стимулира емоциите у хората, които го усещат. А парфюмът по поръчка е това, което най-вече ни представлява, защото по този начин общуваме с другите хора — с всички; не се ограничава само до тези, които ни познават.

— Когато говориш така, мога да те слушам с часове — прошепна Орор.

Усмивка, проблясък на задоволство, и урокът продължи.

— За да ни представлява, парфюмът по поръчка трябва да говори за нас. Кои сме? Какво искаме? Какво ни харесва? Какво не ни харесва? На тази основа ще създадем формулата. Колкото по-наясно сме с това, толкова по-лесно ще ни бъде да открием какво трябва да представлява парфюмът на нашия клиент. Обикновено тези, които искат персонализиран парфюм, могат да се разделят на три категории. Първо — хората, стремящи се към аромат, който да излъчва радост, благоденствие, щастие. Други пък държат парфюмът да ги идентифицира; да е уникален, да им принадлежи, да ги отличава от останалия свят. Има и такива, които разбират персонализирания парфюм като блясък и слава, като израз на изтънченост, за разлика от стандартизирания аромат, който е загубил своята идентичност.

Елена замълча. Сега следваше най-трудната част, и тя искаше момичето да схване добре различните механизми.

— За да разберем какво харесват и какво не, трябва да започнем от петте сетива: цветове, усещания, звуци, музика, удоволствието от храната, и разбира се, ароматите. Да вземем предвид парфюмите, които тези хора харесват, и причините, които са довели до това. С една дума, пълна сензорна идентификация. И накрая, но не на последно място, е важно да се вземе предвид личността на хората, които искат да си поръчат парфюм. Това се постига с разговор, с кореспонденция по електронната поща и с личен контакт. Това са основните неща, които трябва да знаеш.

— Ясно. Така всичко изглежда различно.

— Наистина. Парфюмът не е просто нещо, което човек ползва, а един необикновен, сложен свят; нещо като символ.

Тя замълча.

— Когато общата картина стане достатъчно ясна, парфюмеристът я тълкува по свой начин, като я превръща в аромат. Затова се извършва подбор на основните нотки, които ще са в основата на новия парфюм, и се подготвят няколко предложения, сред които клиентът да избере най-подходящото. Така или иначе, това е нещо като чернова, която трябва да се коригира според чувствата на собственика, защото всичко се свежда до неговите усещания.

— Собственикът на парфюма… О! Значи аз мога да стана собственик на парфюма, който ще направим? — попита Орор.

— Разбира се, че ще бъдеш негов собственик. — Тя замълча за миг; искаше момичето да я разбере добре. — А сега да продължим нататък. Първи въпрос: коя е Орор?

Тя се засмя нервно, а после усмивката изчезна от устните й. На лицето й се появи израз на пълно объркване.

Елена й намигна и се усмихна.

— Започни с нещо лесно. Какво мразиш?

— Крещенето, варените зеленчуци, тези, които се правят на много важни и мислят, че светът им принадлежи, частните училища, розовия цвят, хората, които носят кожени палта. — Орор сякаш се поотпусна.

— А какво ти харесва?

— Синият цвят, тънкият плат, шоколадът, хората, които се усмихват без причина, етническата музика, ягодовият сладолед. Парфюмите на майка ми и на баща ми — обаче, когато ги смесвам, стават много гадни. Но не мога да слагам само един, те биха се засегнали.

Елена кимна.

— Разбирам. Но като ги смесваш, рискуваш на хората, които минават покрай теб, да им прилошее.

Очите на Орор се разшириха. После разбра, че Елена само се шегува. Засмяха се и атмосферата стана по-спокойна.

— Добре, струва ми се, че вече ти е съвсем ясно. Сега трябва да тръгнем от една идея, която ще бъде нашата отправна точка. Какво трябва да означава твоят аромат?

Орор помисли малко и започна да си играе с ръба на блузата си.

— Бих искала да показва промяна. В него да има цъфнали цветя, леки дрехи, топлината на слънцето върху кожата и светлината, която виждаме през май, когато небето е ясно.

— Мисля, че това е описание на пролетта — отвърна Елена.

— Да. Винаги съм харесвала пролетта.

— Добре, какво ще кажеш да започнем с цветята? Може би те трябва да са връхните нотки. След това ще задълбочим концепцията, като изберем средните нотки, а най-накрая — основните. Душата на аромата.

Започнаха да избират есенциите: липа, момина сълза, ангелика — а след това други, по-нежни, напомнящи свежата и ярка парижка пролет, и ги подредиха на масата. Подушваха ги, подаваха си флакончетата един на друга и отделяха неподходящите. Накрая останаха само тези, които щяха да използват.

Всеки път добавяха по една капка, която пускаха в малките филтри, записваха всичко в бележника, миришеха аромата на тестови листчета и преценяваха дали да спрат, или да увеличат дозата.

Това им отне цяла вечер, но накрая пролетта на Орор разцъфна в мерителния цилиндър. Уханието щеше да остане в покой в продължение на няколко седмици, така че спиртът да разтвори всички молекули. След това щяха отново да го помиришат и ако е необходимо, да го коригират според вкуса на момичето.

— Щастлива съм. Този парфюм означава много за мен. — Орор стоеше права на вратата на „Абсолют“, но изглежда не й се искаше да си тръгва.

Елена я разбираше напълно. Да откриеш свой парфюм, да го усещаш и да знаеш, че той е най-добрият, беше невероятно чувство. Създаването му винаги водеше до огромна радост.

— Аз също. Знаеш ли, бях много впечатлена от интуицията ти, от това как избра есенциите. Притежаваш изключителна чувствителност. Мисля, че е време да обмислим как да продължиш обучението си в тази област. Ще бъдеш една много талантлива дизайнерка на аромати.

Лицето на Орор засия от радост.

— Следващия път може ли да приготвя парфюм за майка си?

Елена кимна.

— Разбира се.

[1] Амфитеатрална работна маса, използвана от професионалния парфюмерист (парфюмерийния нос), който създава парфюмерийните композиции. — Б.пр. ↑

23.

Тубероза. Бял, интензивен, сладък и съблазнителен аромат. Това е уханието на дързостта и осъзнаването. Стимулира творчеството, вдъхва сила за промяна.

— Отивам си.

— Какво говориш? — Седяха на масата в кухнята на Елена. Моник се бе появила тази сутрин при отварянето на „Абсолют“. На Елена й бе достатъчен един поглед, за да разбере в какво ужасно състояние се намира нейната приятелка. Щом тя влезе, Елена спусна ролетните щори на магазина.

— Льо Нотр има нужда от човек за филиала в Ню Йорк. Предложих да отида аз.

Елена стисна чашата в ръка. Ароматът на чая й помогна да понесе удара.

— А „Абсолют“?

— Знаеш много добре, че той е повече твой, отколкото мой — отвърна Моник след дълга пауза. — А и, да си го кажем честно, скъпа — натуралната парфюмерия е твоя област. Притежаваш огромна интуиция, имаш вроден талант. Ти си истинска вълшебница — наречи го както искаш, но е така… А аз не се чувствам в свои води. Имам нужда от стабилност, и за да постигна достойни за възхищение резултати, трябва да използвам синтетични молекули.

Елена мълчеше. Всичко, което казваше Мони, беше самата истина. Тя бе слушала тези приказки от дете. Майка й и баба й постоянно обсъждаха този въпрос и всяка беше като закотвена на собствената си позиция. Едната държеше на натуралната парфюмерия, другата — на синтетичната. Тя пък беше избрала тази ниша в парфюмерията, защото не искаше да се конкурира с другите и защото усещаше есенциите. Нейният избор беше мотивиран и съзнателен. Но това бе много трудна работа.

— Как ще се издържаш? Инвестира почти всичко, което имаш, в „Абсолют“. Аз имам нещо, но…

Моник я прекъсна с рязък жест.

— Дори не си и помисляй — парите ти трябват за детето. И без това се чувствам ужасно, като си помисля, че няма да съм тук, когато то ще се роди.

Тя беше толкова объркана, толкова тъжна, че Елена не можеше да намери думи, с които да я утеши.

— Много съжалявам, че нещата тук се развиха така.

Моник опъна косата си назад и я върза. Този ден я бе оставила пусната и тя й стигаше до кръста. Роклята в кобалтовосиньо, която носеше, бе очарователна. Тя беше красива както винаги, но бе позагубила от дързостта си, която я правеше толкова специална. Въпреки великолепния й външен вид, в дъното на очите й личеше дълбоко разочарование.

— Искаш ли да поговорим? — попита Елена.

Моник поклати глава.

— Ще ми мине… но трябва да отида, ако искам да си възстановя силите. Той ме познава; знае как да ме заблуждава, знае как да избере точните думи. Не спах цяла нощ, започнах да си фантазирам за нас. Какво би ми казал, за да ми обясни, че е станало просто едно недоразумение; думите, с които да ме убеди, че аз съм тази, която обича всъщност. И когато осъзнах, че въпреки всичко, което ми причини, не искам нищо друго, освен да се върне в живота ми, се почувствах зле. Прилоша ми. А после разбрах, че трябва да наложа възможно най-голямо разстояние между нас.

Тя беше напрегната и в очите й блестеше малко отчаяние.

— Трябва да го направя сега, Елена, преди да съм изгубила и последното достойнство, което имам — преди той да го погълне, заедно с онова, което е останало от душата ми. Аз вече не знам коя съм, вече нищо не знам. — Гласът й пресекна. Устните й трепереха толкова силно, че не можеше да произнася думите.

Изглеждаше толкова лесно да си тръгне, но същевременно звучеше окончателно и трагично.

— Скъпа — прошепна Елена в опит да я утеши.

Моник изтри очите си с пръсти, като ги потупваше, за да не си развали грима. Въздъхна и се усмихна.

— Чувствам се ужасно жалка. Сега разбирам Беатриче. В крайна сметка, тя си е тръгнала, за да открие себе си.

Поплакаха си заедно, ругаеха и измисляха най-различни мъчения, с които биха наказали Жак и неговата свръх богата и знатна годеница.

— Тя е дъщеря на Десе, един от най-големите износители на парфюми. Аз нямам никакъв шанс. Но знаеш ли какво ще ти кажа? Мисля, че изобщо не си заслужава.

Само че не бе вярно, и двете го знаеха. В такива моменти човек се потапя в страданието и във вярата, че ще има наказания, отредени от съдбата. Това е етап от живота. Всички, чиито чувства са били стъпквани, рано или късно преживяват това. В крайна сметка, всеки трябва да мине по този път и да го преодолее… а след това да продължи напред. Ако всичко мине добре, остава само съжалението, трогателното желание нещата да се развият по различен начин. След това животът се направлява от само себе си.

За Моник това определено беше работата. Престижна, интересна, в изключителна, почти елитарна обстановка. Щеше да има успех, Елена бе убедена в това. И може би щеше да се запознае с някого, който да я обича заради самата нея. Желаеше й го от все сърце. Но както и да се развият нещата, любовта, която Моник бе изпитвала към Жак, щеше да остане някъде дълбоко в дъното на душата й. Във всеки случай, никога нямаше да изчезне напълно.

Да се премести в Ню Йорк… Елена не можеше дори да си го представи. Беше толкова далечно и различно място. Друг континент. На Моник всичко щеше да й липсва. И дори да поиска аванс, пак нямаше да се справи сама, без пари, в Ню Йорк.

Елена мислеше ли, мислеше. И мислите й се движеха все в една посока. Госпожа Бинош и формулата на Беатриче.

Въпросът беше, че за нея скоро това щеше да е невъзможно. Нямаше да може да се справи с пътуването до Флоренция, преди да минат месец-два. Всичко зависеше от детето, от здравето му, от документите за пътуване в чужбина.

Ами ако замине веднага? Идеята изскочи в ума й, като едно от онези малко абсурдни неща, които по принцип веднага изключваме. Но този път беше различно.

Тя слезе долу и включи компютъра. Влезе в сайта на летище „Шарл де Гол“ и провери разписанието на полетите. Директни полети до Флоренция — ето ги. Имаше още свободни места. По дяволите, помисли си тя, щеше да й струва цяло състояние. Тя отново си погледна часовника. Полетът беше следобед. Ако искаше да стигне навреме, трябваше да побърза, помисли си тя.

Избра една агенция, въведе данните за резервация, декларира, че е бременна в трийсет и четвъртата седмица… Поколеба се за миг, преди да натисне „потвърждавам“. Да замине така внезапно, без да каже на никого… Това бе лудост, пълно безумие.

Лицето на Моник изплува пред нея. Знаеше, че точно това трябва да направи. Нямаше да се замисля, защото иначе никога нямаше да тръгне. А трябваше да замине, и то веднага.

За щастие, летището бе на по-малко от час с такси от квартал Маре. За няколко часа щеше да стигне до Флоренция. Нямаше да й отнеме много време — един ден, или може би два. После можеше да създаде парфюма в Париж.

Изтича в стаята си и хвърли малко дрехи в куфара. След това се обади на Орор.

— Можеш ли да се грижиш за магазина, докато се върна?

— Разбира се, кога заминаваш? Ще кажа и на майка ми, тя ще се радва да помогне.

— Сега, веднага. Отивам до Флоренция.

— О! Идвам — отвърна Орор.

— Добре, благодаря. Ще отсъствам най-много няколко дни — каза тя задъхано. Обясни на момичето къде да намери ключовете и заедно преговориха начина за заключване и отключване на вратите. Освен това мобилният й щеше да е у нея, така че непременно щяха да се чуват.

Извика такси и докато слизаше по стълбите, реши да се обади на Кайл направо от летището. Предчувстваше, че той няма да е особено ентусиазиран от набързо взетото решение. Тя отхвърли тази мисъл. Едно по едно — иначе щеше да полудее.

— Само дъжд ми липсваше — измърмори Елена два часа по-късно. Вече беше на летището. Умираше от глад, самолетът за Флоренция щеше да закъснее още половин час, а на всичко отгоре не бе успяла да се свърже с Кайл.

Отново провери документите и билета, който бе разпечатала. Цената беше ужасно висока. Но си струваше, усещаше го. Подпря се на стената. Беше уморена, а бебето не спираше да се върти. Затвори очи за миг. Най-после обявиха и нейния полет.

Тя се изправи с мъка. Провери телефона си за хиляден път, надявайки се Кайл да е получил съобщението й, но той явно все още нямаше обхват.

Тя въздъхна и отиде при стюардесата, която посрещаше пътниците.

— Добре ли сте? — попита тя.

Елена се усмихна измъчено.

— Има още доста време, не се притеснявайте.

Жената се усмихна.

— Да, виждам. В билета е посочена датата на раждане — 10 юни, нали? Но липсва медицинска бележка.

Очите на Елена се разшириха.

— Не е ли достатъчна декларацията? — попита тя разтревожено.

Стюардесата поклати глава.

— Трябва и медицинска бележка. Детето може и да се роди по-рано, а както знаете, в самолета няма оборудване…

— Но самолетът всеки момент ще излети — възкликна тя разтревожено. — Аз трябва да отида във Флоренция… Моля ви, много е важно!

Стюардесата отново погледна документите.

— Предполагам, че предвид обстоятелствата, декларацията ще бъде достатъчна — каза тя, като видя опашката, която се образува зад Елена. — Приятно пътуване! Но имайте предвид, че след трийсет и шестата седмица нито една самолетна компания няма да ви позволи да пътувате.

— Разбира се. — Елена се усмихна с облекчение. Взе документите, които й подаде стюардесата, и побърза да мине. Добре че си бе купила двупосочен билет, помисли си тя. А що се отнася до датата на раждането — не че бе излъгала… но бе включила няколкодневното закъснение, с което обикновено се раждат първородните деца. Къде ли го бе прочела?

— Нищо няма да се случи — шепнеше си сама. Не обърна внимание на тръпката, която премина по кожата й, и продължи да върви. Нямаше болки, беше съвсем добре и имаше да върши куп неща. Един ден — трябваше й само един ден. Щеше да намери формулата, да вземе някои неща от лабораторията на баба си и да се върне в Париж.

Какво можеше да й се случи?

Кайл извади SIM картата от това, което бе останало от телефона му, и я сложи в апарата, който току-що бе купил.

Тази сутрин беше оставил Елена в добро настроение, макар и доста развълнувана. Постоянно разправяше за Орор и как тя е създала първия си парфюм.

Кайл въведе кода си и телефонът започна да вибрира. Десет пропуснати повиквания. Стомахът му се сви. Елена! Детето! Сигурно беше вече време, а него го нямаше. Обади й се веднага, като въведе погрешно цифрите. Накрая намери номера й, записан в телефона. Набра го и зачака с буца в гърлото тя да се обади, стиснал зъби.

В момента търсеният от вас номер не може да бъде избран. Той изруга и опита отново. След това се затича към колата и в движение се обади на гинеколожката на Елена. Тя щеше да му каже къде са я закарали. Париж бе само на един час път с кола — просто трябваше да побърза. Лекарката му отговори след многобройни опити. Но тя нямаше никакви новини за пациентката си.

— Уверявам ви, че родилните болки на госпожата още не са започнали. Тя има кодов номер и ако са я закарали в друга болница, щях да науча. Не се притеснявайте, съпругата ви е добре.

— Благодаря — каза Кайл. Но не беше убеден. Нямаше да се успокои, докато не се чуе със самата Елена; щеше да е най-добре да се увери лично. Отново опита да се свърже с нея, но телефонът й все още беше изключен.

Докато се върне в града, като мина по всички преки пътища, които знаеше, и като наруши значителен брой забрани, Кайл бе прогонил всичките си мисли. Беше почти в Маре, когато телефонът звънна.

— Кайл, най-после.

— Господи, благодаря ти! — Когато чу гласа на Елена, сърцето на Кайл започна да бие с нормален ритъм. — Идвам, скъпа! Добре ли си? Ще бъда при теб след пет минути.

— Хм… точно за това исках да говоря с теб. Не съм в Париж.

Кайл помисли, че не е чул добре.

— Може ли да повториш? Кажи ми, че Моник е с теб. Не е безопасно да пътуваш в твоето състояние, Елена, нали знаеш. Бебето може да се роди по-рано.

Настана мълчание. Елена се изкашля.

— Кайл, случиха се някои неща. Аз съм във Флоренция.

Това беше истински удар. Кайл отдалечи апарата от ухото си за няколко секунди.

— Там ли си? Имай предвид, че всичко се случи тази сутрин… Моник ще заминава, мести се в Ню Йорк. А госпожа Бинош поднови офертата си за парфюма, помниш ли? Говорих ти за това. Ако намеря формулата на Беатриче, мога да я коригирам и да я адаптирам за Нотр Дам. Ще мога да върна парите на Моник, а и освен това… знаеш ли, Кайл, аз наистина искам да направя този парфюм.

Кайл не отговори. Никога досега не се бе чувствал както в този момент. Изведнъж се оказа сам.

— И не се сети да ме изчакаш! — Гласът му беше по-слаб и от шепот. Това не беше въпрос, а горчива констатация. Безполезна констатация, защото Елена бе вече във Флоренция, но въпреки това той почувства нужда да го изрече.

— Нямаше време. Обаждах ти се много пъти, но телефонът ти беше изключен.

— Изпуснах го. Един от работниците в предприятието го прегази с трактора — обясни той с равен глас.

— Разбирам — въздъхна Елена. — Добре ли си? Струваш ми се ядосан.

Той въздъхна и си зададе същия въпрос.

— Как трябва да се чувствам според теб, след като разбирам, че си ме изоставила така? Без никакви скрупули. Решила си го сама. Не си поискала моето мнение, защото си знаела, че няма да съм съгласен. Просто не ти пука.

— Виж, по-добре да поговорим, когато се върна, съгласен ли си? Всичко ще ти обясня — каза Елена. Започваше да се ядосва.

— Защо? Няма какво да ми обясняваш. Не си поемала никакъв ангажимент към мен. Аз нямам никакво право да те питам, дори не съм бащата на детето ти. А ти току-що ми го напомни.

По дяволите! Беше бесен, помисли си Елена.

— Това е пълна глупост, Кайл, и ти го знаеш. Утре ще се върна и ще ти обясня всичко.

Но той не мислеше така. В този момент отношенията им блеснаха пред него в истинската си светлина и той разбра какви са. С безмилостна яснота осъзна всичко. Стисна телефона в ръката си и се вгледа далеч, напред, в една неопределена точка.

— Да обясниш? Не, Елена, няма какво да се обяснява. Аз… Грижи се за себе си.

Той затвори и остана с поглед, вперен в Сена, която течеше наблизо, тъмна и тежка като душата му.

Когато Елена се обади отново, Кайл изключи телефона си. Нямаше никакво желание да говори пак с нея. Не искаше да чува гласа й. Не можеше да понесе да му затворят вратата под носа още веднъж. Господи, само от няколко часа не я виждаше, а тя вече му липсваше до смърт. Запали двигателя и потегли със свирене на гумите.

Таксито я остави почти до вратата.

— Казват, че е добре да се върви пеш във вашето състояние. Но знаете ли… аз мисля, че колкото по-малко усилия се полагат, толкова по-добре — каза шофьорът на таксито и й помогна с куфара. — Сигурна ли сте, че всичко е наред?

Не, не беше наред.

— Да, благодаря ви — каза Елена и затвори вратата зад гърба си.

Ето го. Ароматът на дома й я обгърна в обятията си. Елена стигна до входа и се отпусна на дивана. Тишина. Около нея всичко спеше, сякаш бе настанала нощ. Огледа се наоколо и й се стори, че е напуснала това място само преди ден. Бебето я ритна. Тя закри лицето си с ръце.

Беше минал един живот, откакто напусна Флоренция — целият й живот.

Тя стана и потърси главния ключ. Включи го и лампите светнаха. Имаше много работа и искаше час по-скоро да я свърши, без да губи и минута. Кайл беше разстроен и на нея й беше много мъчно. Нямаше търпение да го види отново, за да му обясни мотивите си. Моник имаше нужда от пари… и тя искаше да създаде този парфюм. Чувстваше, че трябва да го направи. Искаше да го направи, и толкова.

„Преди всичко параванът, след това останалото“ — помисли си тя. Мина по коридора и влезе в магазина. Ето го. Отиде до него и светна лампата.

Тръпка премина по гръбначния й стълб. Параванът беше същият като този в Лурмарин — нямаше никакво съмнение. Дори рамката изглеждаше същата: семпла, линейна, сякаш създадена единствено за опъването на гоблена. Представи си Беатриче, наведена над плата, и сърцето й се сви.

— Да видим… — Думите й застинаха в гърлото. Една дама на кон пътуваше. Сама. Рицарят беше далеч зад нея, а до него имаше друга дама — богато облечена.

— Булката — прошепна Елена.

Продължи да следва картините, но тази заемаше цялата страна на паравана.

— Къде си я сложила? — измърмори объркано. След това премина от другата страна. Малък елен и гора. Дървета, поток. Огърлица, която може би беше от злато, или… от амбра. Вода и луна. А също и една ампула.

Тя взе тетрадката със записки, която държеше в чантата си, и започна да изследва паравана от горе до долу. Докато разглеждаше всеки детайл, се опита да си представи сцената… Видя тези места, които, макар и поизменени от времето, си оставаха същите. Изведнъж гората в подножието на замъка оживя в съзнанието й. Въздухът се изпълни с ухание. Скоро беше валяло; беше се образувало поточе, което бълбукаше над камъните. Елена чу виковете на конниците и вдигна глава. Небето бе синьо, безоблачно, в него летяха ястреби. Празнуваха сватбата на рицаря. Викове и радостни песни отекваха в цялата долина.

Беатриче пришпори коня. Бе чакала до последния момент, а после разбра, че няма да има място за нея. Не искаше да чуе радостта, с която празнуваха сватбата; не искаше да го види как целува булката. Той й беше осигурил ескорт за пътуването. Но бе разбил сърцето й.

Един елен… и три дървета. Дъбове. Това бяха дъбове. Беатриче използва животински мускус и дъбов мъх за създаването на аромата, както и сива амбра — все типични съставки за онази епоха.

Елена се върна към реалността и започва да наблюдава, да търси. Накрая доби съвсем ясна представа за това как е бил създаден парфюмът. Написа формулата и затвори очи.

Беше почти банална в своята простота… Направо невероятно, помисли си тя. Спомни си паравана, който видя във Франция. Роза, лимон или хеспериди — това още не бе установила със сигурност. Освен това ирис, жасмин, дърво, мускус, фосилен кехлибар, вода и масло. Тръгваш по пътя, който е като разходка в градината — всичко бе там.

Не е възможно, помисли си тя. Това беше една много проста формула, която дори Орор можеше да получи сама, стига да притежава съставките. В крайна сметка, единственото, което превръщаше парфюма на Беатриче в специален, бе използването на мускус от животински произход, който сега бе забранен по етични причини, но можеше да бъде заменен чрез химичен синтез.

Майка й е била права да смята, че парфюмът може и да е бил много известен през седемнайсети век, но няма да е така и в днешно време. Тогава защо всички Росини го бяха търсили толкова настоятелно?

Дори и баба й, която беше толкова конкретна и практична, бе посветила целия си живот на търсенето на Идеалния аромат. Но колкото и да беше хубав — а той наистина беше такъв — формулата, която Елена държеше в ръцете си, не можеше да събуди в една жена любов, нито пък страст… Не можеше да влияе върху волята на хората.

Елена го усещаше с ума си. Това бе едно от нещата, които открай време беше в състояние да прави: да разбира аромата просто като чете формулата. Не можеше да се примири — трябваше да разбере.

Слезе в мазето с бележника в ръка. Светна лампата и влезе в кабинета си. Сега вече знаеше съставките; искаше да се опита да ги комбинира.

Елена започна да търси. Спомни си, че есенциите се пазеха в един сандък. Последния път, когато го отвори, се наложи да изхвърли голяма част от тях. Но не бе проверила мускуса, нито кехлибара. Тя коленичи на пода и избра няколко метални флакона. Но когато ги отвори, есенциите се изпариха. Бяха развалени, съсипани. Явно, всичко бе за боклука. Въздъхна тежко. Разочарованието беше голямо, студено и оставяше горчив вкус в устата.

Вече притежаваше формулата, а не можеше да я приготви. Усмивката й скоро се превърна в смях, а след това дойдоха и сълзите.

Седна на един стол. Бебето я риташе. Идеалният аромат, който поколения Росини бяха търсили, бе историята на една обречена любов. А след това всичките й мисли бяха пометени от това, което тежеше сега на сърцето й. Кайл, думите му, разочарованието и болката в гласа му, когато говориха. Надяваше се да не е допуснала сериозна грешка, да не е разрушила всичко.

— Сигурен ли си, че не искаш да ми го дадеш? Не ми струва нищо да го гледам.

Бен се чувстваше неудобно. Гледаше как Кайл пълни раницата си и не знаеше какво да направи.

— Не знам колко дълго ще отсъствам. По-добре Джон да е с мен. — Гласът на Кайл беше сух, лицето му бе изпито.

Бен умираше от желание да го попита какво се е случило.

— По дяволите, Кайл, не може да изчезнеш така. Елена не го заслужава. Скарали ли сте се? Добре де, поговорете и се сдобрете, какво толкова се е случило? За всичко има решение.

Кайл не отговори. Вече все по-рядко говореше. Грабна раницата, сложи я на рамото си и излезе от спалнята.

— Ти заключи — каза на Бен.

И това беше единственият отговор, който той успя да получи.

Елена се събуди рано сутринта. Беше сложила в куфара си дневниците, с които възнамеряваше да продължи, парфюми с ретро привкус, разни предмети, които биха подхождали на „Абсолют“, както и един съд, пълен с амбра. Беше го намерила. Нямаше представа дали може да се използва, или щеше да се наложи да използва някои еквивалентни молекули, но трябваше да го вземе със себе си.

Тя седеше в кухнята, както хиляди пъти в детството си. Държеше чаша чай. По стените и мебелите беше подредена колекция от порцеланови съдове. Баба й рядко ги използваше, само на празници. Спомените се върнаха в паметта й — ясни, предизвикани от аромата на дома. Този сервиз беше част от историята на семейството й. Баба й използваше малките кристални чаши, както и сребърните прибори. Беше ги купувала някоя от жените от семейство Росини. Друга беше поръчвала сервиз чаши от Венеция в комплект с гарафи и бутилки. Чиниите бяха френски, от края на седемнайсети век.

Помисли си, че би искала да разкаже на детето си за това как всяка от нейните прабаби е дала своя принос към имуществото, което им говореше за тях, за това, което те обичаха, за традицията, която беше толкова силно вкоренена. За вкуса им към красотата, защото тези чинии бяха наистина красиви. Както и мебелите, параванът, ценните предмети, събирани от векове и запазени за тези, които ще дойдат по-късно.

Семейство. Думата блесна в съзнанието й и набра сила, докато тя продължаваше да си спомня. Тези неща никога преди не я бяха вълнували. А защо сега й се плачеше?

Тя въздъхна и реши да въведе ред в мислите си.

Просто беше уморена и разочарована.

— Парфюмът на Беатриче не съществува. Той е само проекцията на едно желание. Моето или на баба ми… или на някого преди нея. Не е нищо повече от концентрация на надежди и илюзии. Ние самите сме му придали такава власт. Ние повярвахме, че той е бил специален.

Трябваше да спре да си говори сама, или пък с предметите. Беше неудобно. Така правеха хората, които няма с кого да поговорят.

Но тя си имаше бебе, с което много си говореше, нали? Освен това имаше толкова много хора около себе си. Не точно в този момент… но по принцип имаше. Орор например я слушаше постоянно и в някои отношения приличаше на нея. Имаха толкова много общи неща помежду си.

Елена си спомни за парфюма, който Елоиз поиска за момичето. Тя обви ръце около чашата си, после се изправи. Бързо отиде в спалнята на баба си. Касата беше там, на обичайното си място. Отвори я и погледна съдържанието й. Купчина подредени дневници, документи, пликчета, пълни с есенции, снимки, избледнели от времето, няколко не много скъпи бижута. Елена се намръщи. Все пак баба й беше сложила там парфюма, който Сузана бе направила за нея като подарък за шестнайсетия й рожден ден. Беше сигурна, защото я видя как го слага там.

— Не го искам, не знам какво да правя с него. Сигурно е голяма гадост; вероятно Морис го е правил и е сложил и отрова в него — викаше Елена.

Лучия стисна устни, така че образуваха тънка линия, а ноздрите й се разшириха. Беше много ядосана.

— Когато някой ти подаде ръка, Елена, по-добре е да я приемеш. Това е милосърдие, да знаеш. Мислиш ли, че в живота си няма да допуснеш грешки? Съжалявам, че те разочаровам, малката, но никой не е съвършен; само някои хора си въобразяват, че са. Ти не си като тях, нали?

Елена упорито отказваше да отговори. Тя не искаше този парфюм; не знаеше какво да прави с него. Дори вече не искаше и майка си.

— Един ден ще разбереш много неща, които сега не знаеш, детето ми.

— Изхвърли го! Не искам парфюма, не искам нищо от нея! — извика тя и избяга от стаята. Но когато стигна до вратата, спря с разтуптяно сърце. Ами ако баба й наистина го беше изхвърлила? Обърна се, решена да си вземе обратно пакета, който Сузана й бе изпратила. Но Лучия го държеше в ръце; на лицето й се бе изписало изражение на дълбока тъга. Качи се горе и влезе в спалнята си. Прибра го в своята каса — тази, която винаги държеше заключена. Елена я последва, но миг след това излезе от къщата.

Бе минало толкова дълго време оттогава. Възможно ли бе още да я боли, като си спомня тази сцена? Беше се държала ужасно грубо. Разбра, че през всички тези години е замаскирала срама си с този жест на презрителен гняв по отношение на Сузана. В крайна сметка превърна майка си в изкупителната жертва за всичко.

Парфюмът трябваше да е там, помисли си тя. Сега го искаше. Искаше да го усети.

Сърцето й биеше силно. Размести писмата и всички вещи, които баба й пазеше. И тогава го видя.

Кутийката бе точно такава, каквато си я спомняше, когато я получи преди много години. Събра смелост и внимателно я отвори. На сутрешната светлина кристалното шишенце сякаш блестеше в ръката й. Течността се разлюля; беше пастелно розова. Тя обожаваше този цвят. Възможно ли бе майка й да си го е спомнила? Тази мисъл я развълнува дълбоко.

Реши, че ще го вземе със себе си. Не го отвори — нямаше сили, но щеше да го вземе със себе си в Париж.

Върна се в антрето и взе телефона си. Нямаше нужда да проверява дали Кайл се е обаждал. Познаваше го достатъчно добре, за да знае, че нямаше толкова лесно да й прости.

— Глупак такъв. Как може да ме зарежеш така!

Париж бе облян от светлина. Самолетът се приземи навреме. Елена през цялото време гледаше ясното, безоблачно небе.

Нямаше търпение да започне работа. Бе решила, че ще създаде парфюма. Независимо от формулата на Беатриче. Парфюмерийният орган беше пълен с есенциите, които й трябваха. Благодарение на Моник имаше голям асортимент от химически субстанции. Но този път щеше да направи изключение. За композирането на аромата на Нотр Дам трябваше да използва много субстанции, за да запази формулата стабилна максимално дълго време. Не можеше да си позволи да се поддаде на капризите на есенциите. Парфюмът трябваше да е такъв, че да може да се възпроизвежда без затруднения. Трябваше да се адаптира. Освен това, не се случваше всеки ден да създава парфюмна композиция по книга. Женевиев щеше да получи своя парфюм на всяка цена.

На път за вкъщи реши, че ще се справя с проблемите един по един. Болката от буцата, която стягаше гърлото й, нямаше да си отиде. Но тя реши, че ще си я пази, за да й напомня, че има още неизяснени въпроси, които трябваше да решава с един мъж. По-точно, със своя мъж.

Слезе от таксито и влезе в „Абсолют“.

— Здравей, не те очаквахме толкова скоро. Трябваше да се обадиш, мама щеше да дойде да те вземе — каза Орор.

— Всичко наред ли е? — попита Елена.

Момичето кимна.

— Да. Продадох някои кремове и сапуни. Дойде и един господин, който каза, че трябва да говори с теб за парфюм, който е поръчал за жена си.

Елена я погледна озадачено, но после се сети.

— Сигурно е бил Марк Лерой. А аз реших, че се е отказал.

Стана й много приятно, че се бе върнал. Наистина много приятно.

— Можеш ли да останеш целия ден? Трябва да направя няколко неща, все още имам нужда от теб.

Орор се усмихна.

— Разбира се, шегуваш ли се? За мен това е истинско удоволствие. Хората те гледат различно, когато си зад щанда.

— Да, в края на краищата всичко е въпрос на гледна точка — промълви Елена и плъзна куфара си зад стената, която Кайл бе издигнал, за да отдели „Абсолют“ от апартамента й.

— Ще се видим по-късно — каза тя на Орор и излезе в антрето. Изкачи се по стълбите и почука на вратата на Кайл.

След няколко минути реши да бутне вратата, но тя беше заключена. Тогава се върна на долния етаж, излезе във вътрешния двор на сградата и тръгна към сградата отсреща. След минута вече звънеше в дома на Бен.

Той отвори и възкликна:

— Елена, радвам се да те видя. Заповядай, влез!

Но тя стоеше на вратата. Бен я гледаше по начин, който никак не й харесваше. Лошото предчувствие, което бе изпитала след разговора с Кайл, отново набра сили. Тя познаваше много добре съчувствието, което видя в очите на Бен, и сърцето й заби по-силно.

— Случайно да знаеш къде е Кайл? Не отговаря на телефона, а не си е вкъщи.

Бен й хвърли бърз поглед, после се отдръпна.

— Влез. И Колет е тук. Скъпа, ела, Елена дойде — извика той.

— Идвам.

Сякаш я бяха чакали, помисли си Елена леко объркана.

— Благодаря, но не мога. Съжалявам, ако съм ви притеснила — ще се опитам да намеря Кайл по-късно — каза тя.

— Чакай… Няма го. Замина.

Елена отстъпи крачка назад и поклати глава.

— Но как така? А Джон? При теб ли е?

Той поклати глава.

— Взе го със себе си. Нямам представа кога ще се върне.

Или дали изобщо ще се върне някога. Но това остана неизречено.

— Много съжалявам, Елена. Ако мога да направя нещо… — прошепна Колет.

— Няма нищо — каза тя. — Вероятно е забравил да ме предупреди. Сигурна съм, че ще се обади скоро, за да ми каже къде мога да го намеря. — Опита се да говори по-весело.

— Сигурно.

Елена се усмихна насила.

— Да, разбира се…

За миг светът потъна в мрак, но тя бързо се съвзе. Пое си дълбоко дъх, с разтуптяно сърце. Беше се справяла и с по-лоши неща.

— Добре ли си? — попита я Бен.

— Да, всичко е наред. Просто се спънах. Не се притеснявай.

Главата й беше като пълна с памук. Звуците се чуваха изкривено. Буцата в гърлото й сега се беше превърнала в дупка, която бе достигнала стомаха.

Върна се в къщата и се качи по стълбите. Взе дълъг душ. После облече работната си престилка, взе бележника със записките си и влезе в лабораторията. Опитваше се да не обръща внимание на образите, които изникваха в съзнанието й: Кайл, който оставя дестилатора, Кайл, който се усмихва, Кайл, който я целува.

— Стига! — извика тя на глас. Трябваше да направи парфюм. Трябваше да се опита да се съсредоточи, трябваше веднъж завинаги да се научи да управлява живота си. Седна пред портфейлите с есенции. Този парфюмериен орган не беше от дърво като другия, който й бе подарил Кайл. Този й го бе купила Моник — беше модерен, от алуминий, но тя все пак си го харесваше. Единственото, което бе променила, беше разположението. Колбите с есенции бяха подредени по обонятелни семейства, както я бе учила Лусия, а не по азбучен ред. Цитруси, цветни, фужерни, шипрови, дървесни, ориенталски и не на последно място — кожа. Внимателно подбра есенциите, които й трябваха, подреди ги една по една на таблата и започна да се подготвя за композирането на аромата. Трябваше да опита няколко пъти, преди да успее да се концентрира, но все пак успя да въведе ред в хаоса от мисли и чувства. Наученото от баба й успя да премахне объркването и безпорядъка. Светът изчезна и не остана нищо друго, освен палитрата от аромати, от която да черпи.

Трябваше да направи два парфюма: „Беатриче“ и „Нотр Дам“. Два много специални парфюма. Първият беше изходна точка за втория. Тя знаеше, че това е правилният път. Трябваше да бъде така, защото беше заложила всичко на това.

„Беатриче“ щеше да даде живот на „Нотр Дам“.

Разположи есенциите пред себе си. Гледаше ги, представяше си ги заедно. Затвори очи и композира парфюма на предшественичката си в ума си. Едва когато бе напълно убедена какъв ще бъде резултатът, започна. Преброи грижливо капките от всяка есенция: лимон, ирис, жасмин, роза, кехлибар, дъбов мъх. Гледаше ги как се плъзгат по повърхността на фунията, вдъхна аромата. Всяка стъпка бе важна, от решаващо значение. Записа педантично всичко в бележника си. След като направи смес, спря. Застана за миг, взряна в нея, а после я подуши.

Това беше парфюмът, който Беатриче бе създала за една дама преди векове. Парфюмът, който за нейната прародителка бе едновременно начало и край.

Избърса една сълза и внимателно изля парфюма в шишенцето. Щеше да го остави да престои няколко часа, а после щеше да го помирише отново.

Стана и излезе от лабораторията. Имаше нужда от чаша чай.

Когато се върна, отново помириса аромата, провери формулата, която беше записала в бележника, и кимна. След това я порази ураган от емоции: копнеж, страст, нежност. Тя бавно седна, затвори очи, като се наслаждаваше на всеки нюанс на аромата, и му позволи да попадне върху кожата й, да навлезе вътре в душата й. Беше велик, съблазнителен, предизвикваше дълбоки чувства.

Но това, което усещаше вътре в себе си, не беше величие, а копнеж — болката от изоставянето.

В тези чувства нямаше нищо ново. Познаваше ги много добре, знаеше какъв беше техният вкус. Знаеше абсолютно всичко; познаваше всеки проклет нюанс. Изоставянето според нея имаше специфична миризма.

Часовете минаваха. Елена остана през цялото време с очи, вперени в пода, в очакване молекулите на парфюма да се разтворят достатъчно, за да я насочат, да й покажат какъв би бил крайният резултат, тъй като не можеше да го предвиди само с помощта на знанията си.

Беше объркана. Но парфюмът й дойде на помощ. Една след друга есенциите се смесваха — дори и синтетичните, които вливаха своите нови сили и светли нюанси. Беше ги използвала все пак, защото някои от елементите, включени от Беатриче, вече не съществуваха. Нямаше голям избор. Но не съжаляваше. Парфюмът беше хубав; дори много хубав. Ето, това беше парфюмът на Беатриче. Онова, което бе белязало съдбата на семейство Росини.

Тя го помириса отново. Беше като експлозия от цветя. Листа от рози навсякъде, разцъфнали сърцевинни нотки, смях, игри около фонтана, под слънчевите лъчи, в градина с цитрусови плодове, прохладен бриз и аромат на лимони. А освен това хладната, тъмна, животинска нощ. Мирис на дърво, който те обгръща неочаквано, сребърно поле под бледата лунна светлина. Жасмин, ирис. Любов — но не онази, сладникавата, без шепот и без отдаване. И тогава, изведнъж, чувствена стреличка, която почти те хипнотизира. Наситен, трогателен, болезнен разказ.

Елена отново попи сълзите си. Беше изтощена. Струваше й се, че не й е останала и грам сила. Но трябваше да продължи. Точно сега трябваше да действа.

Парфюмът на Беатриче беше основата, от която трябваше да тръгне, за да разкрие мистерията на Нотр Дам — нейната магия, вековната й история. И този съюз щеше да даде началото на нов парфюм: този на Нотр Дам дьо Пари.

Отдели една от двете епруветки, съдържащи парфюма на нейната предшественичка, и я прибра в шкафа, на тъмно. Водеше се по думите на баба си — тя й сочеше стъпките, които трябваше да измине, за да създаде новото си творение. Да започне от една основа, а след това да намери отново пътя на парфюма, нямаше да е лесно. Но тя можеше да се справи. Знаеше, че може; усещаше го отвътре.

Пое си дъх и се стегна. Прехвърли в градуиран цилиндър съдържанието на втората епруветка и затвори очи за секунда. Питаше се в коя посока да поеме. Тогава добави към сместа капка тамян. Помириса я и продължи, докато не се убеди напълно в правотата си. А след това дойде реда на ветивера, който изискваше определено количество вода. След това добави капка смирна и зачака търпеливо.

Бе работила, без да спира, почти трескаво, като опитваше отново и отново. После изведнъж спря. Помириса го отново и кимна.

Той беше в ръцете й — най-после го бе открила. Когато слезе долу, парфюмът на Нотр Дам дьо Пари беше готов.

Оставаше само да го остави да отлежи. Процедурата я задължаваше отново да го помирише и евентуално да направи корекции. Но тя знаеше, че това няма да е необходимо.

Орор си беше тръгнала, бе затворила магазина и й беше оставила бележка. Утре не беше на училище, затова пак щеше да дойде. Елена се загледа в листчето, в красивия почерк с ясно изписани решителни букви и стилизирано цвете вместо точка. Пъхна го в джоба си и се обади по телефона.

— Госпожо Бинош? Аз съм Елена Росини. Парфюмът „Нотр Дам“ е готов. Да, благодаря. Заповядайте утре, когато искате — ще ви покажа предложението си. По него ще започнем да работим, за да стигнем до окончателния вариант.

Затвори, върна се отново на горния етаж, легна на леглото с дрехите и заспа.

24.

Нероли. Извлича се от портокаловия цвят. Това е небесната есенция от венчелистчетата на цветето, благоуханието на мира. Предизвиква добри чувства. Отваря пътя към любовта.

Елена си мислеше, че след като предостави парфюма на Женевиев Бинош, тя ще спре да идва при нея, но много грешеше. Парфюмът, който направи за нея, се бе харесал на всички. А писателката изпадна в пълен екстаз. Каза й, че това е идеалният парфюм. Нейният идеален парфюм. После продължи да я посещава редовно, въпреки че на Елена не й се излизаше особено, нито пък й се говореше. Но тя не се обезсърчи. Тази вечер също щяха да излязат да пазаруват.

Универсалните магазини „Лафайет“ бяха претъпкани както обикновено и продаваха много хубави неща. Женевиев реши, че това ще бъде първата стъпка от тяхната експедиция.

— Никога не съм ходила да купувам дрехи за деца. Нямам деца, Аделин също. Брат ми почина, преди да успее да стане баща, а снаха ми е от онези жени, които трудно избират. Веднъж ми го каза, когато беше в настроение за споделяне. Аз й намекнах, че е още млада и може да се омъжи повторно. Тя отговори, че никога няма да намери друг като Джаспър. Не е ли романтично?

Тъй като той бе починал само една година след сватбата, едва ли беше чак толкова романтично… Но всеки разбираше живота по свой собствен начин, помисли си Елена. Знаеше, че госпожа Бинош се опитва да бъде любезна с постоянното си бърборене, но не можеше да й изрази своята благодарност. Струваше й се, че е минал цял един живот, откакто се върна от Флоренция, а не само няколко седмици. Кайл бе изчезнал от живота й, а тя не изпитваше вече нищо. Гледаше всичко от разстояние. Единственото, което не се бе променило, бе усещането за инстинктивна привързаност, която изпитваше към бебето. В действителност това бе единственото, което й помагаше да става сутрин и да живее, миг след миг.

— Благодаря — отговори механично. — Трябва да си приготвя багажа; вече е време.

Доктор Рошел й бе препоръчала да подготви всичко. Апаратът беше отчел няколко контракции, което означаваше, че бременността е към края си.

— Трябваше да дойда с Кайл — прошепна Елена.

Нямаше сили да продължи разговора. Изостави го по средата, както правеше всеки път, когато бе прекалено трудно да поддържа една мисъл.

— Ние, жените, сме по-практични в тези неща, скъпа.

Женевиев, за щастие, бе надарена с невероятна интуиция и веднага разбра за какво става дума. Дойде й добра идея. Цял ден пазаруване — точно от това имаше нужда Елена.

Стигнаха до отдела, посветен на новородените — все едно влязоха в магазин за сладкиши. Всичко беше в пастелни нюанси, от стените до мебелите. Кукли, влакчета, плюшени мечета във всякакви размери. Миризма на бебешка пудра и ванилия. Госпожа Бинош започна да избира ританки и блузки, подходящи и за момчета, и за момичета. След това премина към по-силните цветове, а най-накрая — към синьото и розовото.

— Мисля, че децата трябва да бъдат облечени в цветовете на дъгата. Не е честно да ги принуждаваме да носят само един цвят. Това е истинска дискриминация — измърмори тя.

Елена от време на време кимваше. Поглеждаше дрешките и слагаше в количката това, което й харесваше най-много. Жасмин й бе препоръчала да купи малко неща; каза, че децата растат със скоростта на светлината и нямат нужда повече от три или четири комплекта на седмица. Но Елена искаше на детето да не му липсва нищо. Затова в количката се озоваха чорапи на патенца и прасенца, ританки в червено, розово и светлосиньо. Купуваше всичко, което й изглеждаше хубаво. Нямаше представа дали детето й ще бъде момче или момиче, затова реши да избере и няколко роклички.

Парите не бяха проблем за нея. Сумата, която получи за формулата на парфюма на „Нотр Дам“, й стигна, за да изплати напълно дяла на Моник, и дори й останаха доста пари. „Абсолют“ нямаше да продава само парфюми за душата, а цяла линия, с която да почете жените от семейството й.

— Какво мислите за тази бебешка количка? — попита Женевиев.

— Ами, не знам — тъмносиня е…

— Не ви ли харесва този цвят?

Не, не й харесваше. Искаше жълто за своето мъниче — като цвета на слънцето, или светлосиньо — като цвета на небето.

— Искам нещо по-светло, например тюркоаз.

Женевиев се огледа, после възкликна:

— Ето там. Вижте колко са красиви! — и тръгна към количките.

Елена я последва бавно. Ако правеше резки движения, детето нервничеше и риташе. Скоро щеше да го види, и това й помагаше да живее без Кайл.

Елена вече беше свикнала с изоставянето, но никога не бе усещала такъв водовъртеж в гърдите си. Това бе абсолютната празнина. Есенция от нищото. Само миг бе достатъчен, за да се изгуби в него. Затова гледаше да е все заета с нещо, за да не мисли и да не попада в него.

Бебешката количка беше подарък от Женевиев. Елена не знаеше какво да каже. Всички бяха толкова мили с нея, че понякога й идваше да се сгуши в някой ъгъл и да закрещи. Насили се да благодари, да се усмихне, да продължи напред.

Трябваше да си напомни да диша. Едно вдишване, после още едно. Първо една крачка, после още една.

Продължиха да избират чаршафи, завивки, пижамки. А после — шапчици, бебешки шишета, биберони. Купиха много неща и Елена започна да се тревожи как ще пренесе всичко. Но продавачката каза:

— Само трябва да ни се обадите, госпожо. Веднага след като бебето се роди, ще ви доставим всичко. Транспорт, монтаж — всичко за наша сметка. Не бива да се притеснявате за нищо.

Какво облекчение. Пак благодарности… Напоследък като че ли само това правеше. Всички очакваха тя да е щастлива, да се усмихва. И така мина още един ден.

Трябваше само да има търпение до раждането — останалото щеше да дойде от само себе си. Детето беше единственото, което наистина имаше значение, но освен него имаше и „Абсолют“… Трябваше да си го повтаря по няколко пъти на ден, и понякога действаше. Това й беше достатъчно.

През деня успяваше да се справи с всичко доста добре. Орор се прибираше от училище и тичаше да й помага. Елоиз също идваше винаги, когато можеше. А също и Бен. Колет също идваше да я види много често, приготвяше й обяд и вечеря и прибираше ястията в малки кутии, които след това оставяше във фризера. Елена трябваше само да ги пъхне в микровълновата, и толкова. Не я оставяха сама никога, дори и за миг.

На следващия ден Елена получи покана.

Господин Лагоз и Бабет току-що си бяха тръгнали. Изглежда, бяха изгладили отношенията помежду си. Явно нямаха сериозни проблеми, щом така се усмихваха един на друг. Преди й харесваше да ги вижда заедно и това я радваше, а сега щастието им бе нещо, от което очите й смъдяха и гърлото й се стягаше.

— За теб е. Прилича на покана — каза Аделин и й подаде плика от тежка хартия в цвят слонова кост. Беше дошла да я види.

Елена вдигна глава от регистъра, който актуализираше, и го погледна разсеяно.

— Може ли да я отвориш?

— Разбира се — каза Аделин и попита: — Да не си участвала скоро в конкурс?

Елена поклати глава отрицателно.

— Но тук пише, че трябва да си получиш наградата.

— Сигурно е грешка — каза Елена и отново се съсредоточи върху регистъра.

— Ето го логото на фондацията: „Международен конкурс за нови рози в Париж — Багател“. Чух затова. Много важно събитие. Провежда се в една от най-красивите градини в Париж. Спечелила е розата „Флорибунда Елена“.

Тишина, несигурност. След това тя се поколеба.

— Покажи ми — прошепна с разтуптяно сърце и протегна ръка. Това беше конкурсът на Кайл — розата, която той създаде. Знаеше го, защото трябваше да ходят заедно.

Аделин й подаде едно писмо. Тя го прочете няколко пъти и каза тихо:

— Не разбирам.

— Сигурна ли си? Може би някой от познатите ти е решил да те изненада.

Разбира се. Кой друг, освен Кайл? Но той бе решил да не се вижда с нея, да не говори с нея. Не беше възможно…

— За събота е — прошепна. — Нямам какво да облека.

Каква глупава мисъл, помисли си тя. Кайл й бе изпратил покана след дългите дни, когато на практика бе изчезнал от живота й, а първото нещо, което й хрумна, беше, че няма подходяща рокля за случая.

— Знам един чудесен магазин. Може да отидем веднага след като дойде Орор, какво ще кажеш?

— Не знам… Не съм сигурна, че ще отида — отвърна Елена.

Остави поканата на щанда и продължи да преглежда регистъра. Аделин не каза нищо. Просто я погледна с обичайното си мило изражение, зад очилата с форма на полумесец. Елена усети върху себе си тежестта на този търпелив поглед. Опита се да го пренебрегне, а после реши да вдигне глава.

— Става дума за Кайл. — Тя замълча. — Но той дори не отговаря на обажданията ми, така че за какво да ходя?

— Най-малкото, за да се изясните.

О, да. Как би се радвала да го направи! Изгаряше от желание да му каже някои неща.

— Сложно е — прошепна тя.

— Ако не беше така, нямаше да си струва да си губим времето, не мислиш ли?

— Държах го на разстояние… разбираш ли, заради детето. Исках да съм сигурна, че има шанс за нас тримата. Защото аз не съм сама, Аделин. Имам дете. По-точно, скоро ще го имам и то ще бъде част от живота ми. Няма да го оставя никога, на никого.

Не знаеше как, но този шепот се бе превърнал във вик. Учуди се, когато се чу как изрича тези думи. Очите й бяха притворени, сърцето бумтеше в гърдите й. Аделин я погали по ръката.

— Успокой се, Елена. Детето ти чува всичко и сега се чуди защо майка му е толкова разстроена.

Тя се съвзе почти веднага и прошепна:

— Прости ми, аз… не исках. — Това е много труден момент.

Усмихна се, или по-скоро се опита да се усмихне.

— Извинявай, Аделин. Сигурно ме мислиш за луда.

— Скъпа, ти си бременна, а и скоро си се скарала с приятеля си. Нормално е да си в лек шок. Да не си от стомана? Хайде, сега си избърши лицето.

Елена трепереше. Думите излизаха като река, подтикнати от призрака на миналото — Морис. Вторият й баща я мразеше дълбоко, защото тя бе дъщеря на друг. Тя никога не би поставила собственото си дете в подобна ситуация; по-скоро би останала сама.

— Аз… Животът ми, когато бях малка, беше труден — промълви със слаб глас. — Трябва да съм сигурна, че детето ще бъде обичано и защитено. Трябваше да говоря с Кайл, а оставих нещата да се подразбират. Направих лудост, като се върнах във Флоренция, без дори да го попитам. Трябваше да изчакам, да споделя с него решението си.

Аделин се усмихна.

— Нямам никаква представа за какво говориш. Не познавам случая. Но се запознах с Кайл. Освен че той е много свестен, очите му просто говорят.

— Очите му ли?

— Точно така. Очите. Характерът на човек си личи по някои подробности. Освен явното поведение, по погледа на човек може да се съди какъв е. Кайл целият светва, когато те погледне. И винаги гледа да е близо до теб. Наблюдавала съм го внимателно. Това е едно от предимствата на това да си стара жена, която вече не буди интерес и затова може да наблюдава, когото си иска, без да се притеснява, че може да бъда разбрана криво.

А относно факта, че той я бе напуснал, без дори да погледне назад, Аделин хранеше някои съмнения. На няколко пъти й се стори, че го вижда в близост до „Абсолют“.

— А ако е решил, че не си струва? Нека да погледнем фактите такива, каквито са: бременна съм от бившия си приятел и искам това дете. Кой мъж би приел такава ситуация?

— Стига, Елена! — възкликна Аделин. — Не става дума за лъв, който иска да се отърве от малките си. Той е просто един мъж. — Усмихна й се. — Това, което наистина има значение, са фактите. Поканил те е на церемонията по награждаването, нали? Създал е роза и я е нарекъл с твоето име, нали? От какви други доказателства имаш нужда? Въпросът, на който трябва да си отговориш в действителност, е: какво искаш ти?

И така стигнаха до основното. Нямаше съмнение, че го обича. Тя бе лудо влюбена в него от доста време. Но бе и достатъчно умна, за да знае, че любовта сама по себе си не е достатъчна.

— Ядосана съм. Бясна съм. Той ми показа как би могло да бъде. Обичаше ме такава, каквато съм. С него се чувствах самата себе си. Не съм сигурна, че бих могла да го преодолея. Това е физическа болка. Гърлото ми се стяга. Събуждам се през нощта и мисля, че всичко това е само един сън. Веднъж се качих у тях — стори ми се, че чух шум, мислех, че се е върнал, но се бях излъгала.

В гласа й се усещаше тънка, режеща стоманена нотка. Всяка дума дращеше гърлото й.

— Ако не изясниш нещата, ако не ги проучиш до дъно, няма никога да се освободиш. Знам много добре, че не е моя работа — каза Аделин, — но аз бих отишла дори само за да му кажа сбогом. Нали знаеш… както трябва, като го гледаш в лицето.

Сбогом. Окончателно. Елена помисли малко, после въздъхна. Да… това беше нещо, което можеше да направи.

— Къде каза, че се намира този магазин?

Въпреки че всички й предложиха да й правят компания на церемонията по награждаването за новия вид роза в Шато де Багател, Елена реши друго. Реши да отиде сама.

Паркът на резиденцията представляваше яркозелена площ, в която розовите храсти бяха покрити с цветя с най-различни форми, цветове и размери. Алеите бяха разделени от десетки цветни лехи с правилна форма, напомнящи за италианските градини. А по средата — рози във всички възможни цветове: различни нюанси на жълтото и розовото, по-ярко и блестящо червено, в гранатов цвят, в чисто бяло, почти искрящо, с преливащи венчелистчета, месести или тънки като най-фина органза.

Повървя малко, но след това трябваше да седне. Беше уморена и я беше страх. В страха й се съдържаше по малко от всичко. Накрая, когато гневът утихне, щеше да остане само дълбокото чувство за пустота. Искаше Кайл да я прегърне, искаше нещата да станат, каквито бяха преди. Струваше й се странно, че иска това; чувстваше се много глупава.

Затвори очи за миг. Юнското слънце затопли лицето й. Ароматът, който се стелеше във въздуха, бавно се промъкна в мислите й; действаше й успокояващо. Когато стигна до мястото, където щеше да се състои церемонията, тя се почувства по-добре.

* * *

Внимаваше да не го видят. Гневът му бе минал и сега оставаше само празнотата.

Не бе успял да я напусне. Беше останал в Париж и се бе връщал в Маре най-малко по веднъж на ден, за да провери дали тя е добре.

Тя му липсваше страшно много — както и всички онези луди неща, които й минаваха през главата. Като идеята да се качи на самолета и да отиде до Флоренция, бременна почти в деветия месец. Още една подобна инициатива щеше да го довърши, помисли си Кайл.

Ето я — най-накрая успя да я види. Той се премести, за да я огледа по-добре. Изглеждаше толкова тъжна и отчаяна. Принуди се да отстъпи назад. Трябваше да изчака подходящия момент. Трябваше да бъде сигурен, че тя ще го разбере, преди да реши да говори с нея.

Беше красива. По един спокоен начин — с почти неосъзната красота, която заедно с гласа й го очарова незабавно. Но сега, когато вървеше изправена, с черна рокля и сплетена коса, му се стори, че я вижда за първи път.

Кайл се отдръпна настрани. Не искаше тя да го забележи — още не. Но нямаше да пропусне този момент за нищо на света.

— Госпожа Елена Росини ще получи наградата за розата „Флорибунда Елена“. Създадена от Кайл Мак Лиън, от „Мак Лиън Роузес“.

Ето че моментът настъпи. Кайл усети как ритъмът на сърцето му се ускорява. Елена се изправи бавно, стигна до сцената под аплодисментите на публиката и благодари на водещия.

— Ние сме се радвали на много от творенията на Мак Лиън. Но трябва да кажа, че „Елена“ е едно от любимите ми. Ароматът на тази роза несъмнено е една от най-силните й страни. Плодов, интензивен, нежно се спуска над нотките на подправки. Отличен контраст. Всяка китка се състои от десетина пъпки с формата на чашки, които при отварянето си създават един изключителен букет. А пурпурночервеният цвят със златно в средата е невероятен със своята чистота и сила. Да, това безспорно е една от най-достойните рози този сезон.

Елена слушаше търпеливо и придоби ясна представа за това как изглежда розата.

— Може ли да я видя?

Въпросът изненада водещия, но той бързо се окопити. Направи знак на един свой колега и й се усмихна широко.

— Разбира се.

Кайл дойде до вратата, когато разбра какво се случва. Наведе глава, а след това се върна на мястото си. Искаше да я види, искаше да запази в спомените си изражението на лицето й. На следващия ден той щеше да говори с нея — не бе готов да остави нещата между тях да пропаднат по този начин.

Колко беше странен животът. Жулиет познаваше, откакто се помнеше; бяха израснали заедно, за тях бе съвсем естествено да създадат семейство. Нямаше какво толкова да мисли. Просто се случи, и толкова. А след това стана катастрофата. Едва успя да събере малкото, което беше останало от собственото му съществуване. Няколко секунди, и всичко приключи.

Докато Елена я бе избрал, беше я желал. Искаше я повече от всичко друго на света. Планираше внимателно всеки детайл, така че да не може да се случи нищо неочаквано. А тя му бе доказала, че това е само една илюзия. Неговото мнение не беше решаващо, можеше единствено да стои и да гледа. Точно като в миналото.

А това дълбоко чувство на безпомощност бе нещо, с което Кайл така и не успя да се примири. Тогава му се стори, че целият му живот и тяхната история са само една огромна къща от карти, купчина листа, готови да литнат при първия вятър. И за известно време се отдръпна.

Елена благодареше. Държеше до гърдите си грамотата, която й бяха връчили, и се усмихваше на хората.

И тогава погледите им се срещнаха. Тя протегна ръка и подаде наградата на водещия. Без да сваля поглед от него, тръгна надолу по стълбите.

— Тя идва при мен — прошепна Кайл.

Изведнъж Елена сложи ръка на корема си и спря.

Пое си дълбоко дъх, след това издиша. Но това чувство нямаше намерение да спре, а даже се усили. Изведнъж усети остър спазъм в корема и прошепна невярващо:

— Мисля, че водите ми изтекоха.

След това вече нищо не я интересуваше. Искаше Кайл, и то веднага! Не я интересуваха всички хора, които започнаха да се обръщат и да я питат как се чувства. Не виждаха ли и сами? Беше бременна и щеше да роди всеки момент!

— Кайл! — извика тя с всички сили.

Той се промъкна през тълпата и стигна да Елена.

Достатъчно беше да я погледне, за да разбере, че решителният момент е настъпил.

— Не се тревожи, любов моя. Всичко е наред.

— Не! Ти си тръгна, а детето започва да се ражда. Точно сега. Не си нося багажа. Лекарката каза, че, трябва да си го нося в болницата. Защо не ме изслуша? Беше ми обещал, аз ти вярвах. Открих формулата на Беатриче, исках да ти кажа! А теб те нямаше…

Кайл обхвана лицето й с ръце.

— Елена, чуй ме. Ще те заведа в болницата, ще вляза с теб, ще съм до теб.

— Не ме оставяй! Недей, никога вече.

Тя шепнеше, но Кайл го чу много добре. Думите пронизаха сърцето му. Той я целуна. Там, пред очите на всички. После я прегърна.

— Колата ми е отвън. Вземи телефона от джоба ми — нареди на сестра си Софи, която в суматохата бе успяла да си пробие път сред групата хора около тях.

— Елена, скъпа, добре ли си? — попита тя.

— Бебето се ражда, Софи. Обади се в болницата — номерът е запаметен в телефона. Кажи, че идваме.

Елена бе твърде уплашена, за да възрази. Само се притискаше към Кайл. Но след като се качиха в колата и той вече караше към болницата, думите, които трябваше да му каже, си проправиха път сами.

— Защо не отговаряше на телефона? Защо не разговаря с мен?

— Нямаше какво да ти кажа, Елена. Грешката беше моя, просто те разбрах погрешно. Вече ти казах. — Не беше моментът за обяснения.

— Ти ми каза, че ме обичаш и че ще ме обичаш винаги, независимо какво съм направила и как съм се държала. Беше ми обещал, аз ти вярвах. А ти ме излъга, Кайл!

— После, ще говорим по-късно. Сега се опитай да си спокойна!

Елена искаше да отвърне, но едва успяваше да диша. Протегна ръка и се вкопчи в ризата му. Кайл натисна педала на газта. А след това вече нямаше време за нищо друго.

Кайл се скара с лекарката, която не искаше да го пусне да влезе в родилната зала, и в крайна сметка успя да влезе. Остана с Елена през цялото време; държеше ръката й дори когато болките зачестиха и тя изгуби съзнание. Накараха го да се отдалечи чак когато трябваше да направят секцио по спешност. Но той остана залепен за стъклото на операционната зала, на няколко метра от нея.

Нищо и никой нямаше да успее да го държи далеч от Елена. Не и докато беше в съзнание — на няколко пъти бе видял пред очите си куп светли точки.

— Всичко е наред — повтаряше си той на висок глас.

Когато плач разкъса тишината, сърцето на Кайл спря.

— Момиче е! Добре дошла, малката — каза лекарката и я подаде на сестрата, която я уви в кърпа.

Кайл бе целият почервенял. Една сестра отвори вратата, даде му престилка и маска и му помогна да ги сложи. После му позволи да влезе. Кайл нежно хвана ръката на Елена, която бе задрямала за миг, унесена от упойката. Не откъсваше очи от вързопчето, което се движеше в ръцете на лекарите.

— Какво става? — Гласът й звучеше глухо.

Елена не би оцеляла, ако нещо се случи с малкото й момиченце. Не можеше да мисли за нищо друго.

— Нищо, не се притеснявайте. Сега ще изсмучем течността, която е погълнала тази госпожица, а след това може да я видите. Трябва да кажа, че е много, сладка — каза педиатърът и сложи бебето на кантара. Плачът ставаше все по-силен и по-уверен, както и движенията му.

Кайл проточи врат и видя едно юмруче, което ядосано махаше във въздуха.

Момиченце! Елена имаше дъщеря. Внезапна емоция изгори гърлото му, замъгли очите му.

— Ето, сега е почти готова — каза сестрата.

Но той не успяваше да види нищо. И тогава тя я сложи в ръцете му. Беше много трудно да я държи, без да пуска ръката на Елена. Но Кайл Мак Лиън беше човек, който умееше да импровизира, затова се справи.

— Мъничка е. Боже, много е мъничка — прошепна той ужасен. — Сигурни ли сте, че е добре?

— Не се притеснявайте, детето ви е напълно здраво. Тестовете са отлични. Два килограма и седемстотин грама, петдесет сантиметра — съвсем в норма.

Но Кайл беше спрял да слуша след първото уверение. Гледаше бебето, и то също го гледаше. Беше спряло да плаче, но продължаваше да маха с ръчички. Малките пръстчета инстинктивно хванаха ризата му и я стиснаха здраво. Елена също правеше така.

Тази ледена бучка, която бе носил през цялото това време, се разпадна под внезапния прилив на топлина.

— Здравей, миличка — прошепна той. Бавно, много внимателно докосна с устни главичката на бебето, което продължаваше да го стиска здраво. — Много си красива, като майка си.

Елена отдавна се страхуваше от този миг… и го бе очаквала с трепет. Погледна Кайл и разбра, че е било глупаво да не се доверява на сърцето си. Той продължаваше да говори на момиченцето, усмихваше му се и не я оставяше. Никога нямаше да я остави.

— Добре ли е? — промълви тя.

Кайл се обърна и й се усмихна. След това се наведе към нея, целуна я и прошепна:

— Прекрасна е.

Елена усети соления вкус на вълнението и се усмихна. Беше чудесно! После погледна дъщеря си. Малкото момиченце изглеждаше сърдито, намръщено, червено и сбръчкано, с гола главичка. А на Кайл му се струваше красива. Тогава разбра, че той наистина бе правилният човек.

— Ще ми я дадеш ли? — Искаше да я докосне, да я почувства. Дъщеря й, нейното малко момиченце.

Кайл приближи детето до лицето на Елена.

— Здравей, малката — прошепна тя. Бавно и внимателно докосна нослето й, после очертанията на профила, малкото личице, и каза: — Няма нито едно косъмче.

— Е, ще пораснат — заяви Кайл — Няма дори и вежди… Съвършена е, нали?

В отговор бебето се прозя и затвори очи.

Елена я целуна, притисна я до гърдите си и бе залята от такава радост, каквато никога не бе изпитвала. Докато я люлееше, осъзна, че държи дъщеря си. Плетеницата от емоции, която бе в душата й, се разсея и всичко останало изчезна. Остана само тя — детето й, нейното телце, топлият й дъх, мекият и деликатен аромат, който се излъчваше от кожата й. И тогава разбра, че този момент беше ясната граница, отделяща тази Елена Росини, която беше тя до този момент, от тази, която бе станала сега.

Трябваше да я преместят в единична стая. Кайл не искаше и да чуе за други варианти. Оставяше Елена за времето, необходимо за превръзки и прегледи, а после се връщаше при нея. Нямаше начин да го държат настрана.

После започна да се държи странно. Продължаваше да обикаля около бебешката люлка и хвърляше погледи към Елена, в пълно мълчание. Тя изобщо не можеше да го разбере. Изглеждаше много изстрадал.

— Трябва да ти кажа нещо — отсече той изведнъж.

— Искаш ли първо да седнеш до мен?

Но той не помръдна от люлката.

— Добре. — Елена въздъхна. — Гушни я, но ще трябва да я гушкаш винаги, дори когато започне да тежи десет килограма, разбираш ли?

Кайл се усмихна, взе детето много внимателно и го нагласи в ръцете си. После седна до Елена.

— Сериозно ли говореше преди малко?

— Кога? — попита Елена.

Той въздъхна.

— За това, че мога да я държа.

— Защо да не можеш? — учуди се тя.

Той не отговори, загледан в детето.

— Изслушай ме. Мозъчните ми клетки са се ограничили. О, не се притеснявай — ще се възстановят в нормалното си състояние, веднага щом престана да кърмя бебето. Знаеш ли, това е начин, който природата е намерила, за да попречи на майките да се притесняват за твърде много неща едновременно. Така че няма възможност да разбера какво имаш предвид, ако не ми го кажеш направо.

Кайл поклати глава, но скоро усмивката му отстъпи място на сериозно изражение.

— Подписах документите. Нали знаеш, тези, които са за бащата.

— Какво?!

Елена остана без думи. Не можеше да разбере.

— Всички мислят, че аз съм бащата. Доктор Рошел също. Записано е в картона й — побърза да уточни той.

Елена преглътна и погледна към прозореца, а после отново към Кайл.

— Защо го направи? Защото всички мислят, че ти е дъщеря?

Въпросът беше прям, директен.

Кайл поклати глава.

— Не, не заради това. Аз… Не мога да го обясня, Елена. Има много неща, за които трябва да поговорим. Има неща, които не знаеш. Всичко това е много сложно. Но аз те обичам… Обичам те — прошепна той тихо.

Отне й няколко минути, за да осъзнае това, което той каза току-що. Стана й топло, после студено. Беше готова да заплаче, да се засмее и да го прегърне. Не откъсваше поглед от него.

— Значи затова искаш да я признаеш за твоя дъщеря, защото ме обичаш?

Кайл поклати глава и каза:

— Имам чувството, че е моя. Тя е дъщеря на душата ми, на любовта ми към теб. — Той замълча. — Затова написах в тези документи, че аз съм й баща.

Този човек знаеше къде да открие сърцето й — знаеше къде точно се намира, притежаваше ключовете за него.

— Защо плачеш? — попита той озадачен. — Знам… че трябваше да те попитам първо. — Но не изглеждаше разкаян, изобщо. Продължаваше да държи детето и на лицето му бе изписано упорито изражение.

Елена подсмръкна, избърса си очите и го погледна.

— Човек плаче и от радост…

Искрица щастие проблесна в очите й. Той наведе глава и я целуна момиченцето, което продължаваше кротко да спи. После се изправи и го сложи в люлката.

— Мисля, че сме пропуснали една стъпка — каза, когато се върна при Елена.

Седна до нея и обхвана лицето й в ръце.

— Тогава по-добре да я направим.

— Да, и аз така мисля.

Отново я целуна. Разказа й това, което чувстваше — как са изминали тези седмици, през които бе далеч от нея. Сега всичко между тях беше ясно. Сега те бяха просто мъж и жена… и тяхната дъщеря.

— Бих искала да я нарека Беатриче. Ще бъде щастлива, ще бъде обичана, ще има красиво бъдеще. А след това…

— Спря и хвана Кайл за ръката. — Смяташ ли, че Елизабет ще има нещо против, ако добавим и нейното име?

Кайл усети трепет в гърдите си. Майка му щеше да припадне от щастие.

— Не знам — отвърна той. — Трябва да я попитаме. Тя ще дойде скоро. Софи ми изпрати есемес преди малко. Ще дойде и баща ми. Имаш ли нещо против?

Тя го сграбчи с две ръце за ризата, придърпа го към себе си и го целуна. Вече й бе омръзнало да плаче — нямаше търпение да излезе от болницата. Вече бързаше, бързаше да живее.

През дните, когато Елена трябваше да остане в болница, двамата говориха надълго и нашироко. Кайл й разказа за Жулиет и за нейната смърт. Как е бил очарован от подвизите и от нейното безгрижие. Тоя я бе следвал, бе удовлетворявал лудостите й, бе я обичал, без да си задава въпроси, като че ли утрешният ден не съществува. И тази безотговорност накрая му бе струвала скъпо. Всъщност, бе струвала скъпо на нея — на Жулиет, която загина, защото той никога не бе могъл и не бе искал да й откаже нищо.

Не беше лесно да се обясни. Имаше неща, които той самият не разбираше. Но през всичките тези години изпитваше дълбока безпомощност и силни угризения. Както и отчаянието, което не искаше да го напусне, въпросите, които го преследваха, несигурността… Това, че не знаеше как е могъл да предотврати катастрофата. Тогава беше млад и бе носил болката в душата си като предупреждение, което му пречеше да продължи нататък. Докато Елена промени всичко.

И така пред него се открои нова възможност, която нямаше нищо общо с миналото. Елена не беше Жулиет, и той вече не беше същият като едно време.

Да преживява постоянно случилото се нямаше смисъл, и той не искаше да го прави.

Беше решил да гледа напред, оставяйки всичко зад гърба си. Сега бе дошло времето да се усмихва, да живее, да обича.

Отначало Елена се разсърди за този пропуск, а после призна пред себе си, че не е права. Тя също не бе напълно искрена. Започна да размишлява над думите, които той й каза, и малко по малко разбра какво го е накарало да се отдръпне от тяхната история. Поиска подробности за миналото на Кайл, но той успя убедително да я откаже от тази идея.

Миналото бе мъртво и погребано. Вече ги вълнуваше само бъдещето.

В този момент Елена осъзна, че има семейство. Истинско семейство. Чувството за принадлежност бе силно и успокояващо.

Дойдоха страшно много хора. Женевиев Бинош и Аделин, мосю Лагоз и Бабет, Бен, Колет, Елоиз, Орор, която не можеше да се откъсне от люлката и вече си представяше новия парфюм, който ще композира за малката Беатриче. След това дойдоха родителите на Моник, брат й и сестрите й. Елена поговори малко с Жасмин. Доколкото разбра, Сузана я бе посетила. Провели дълъг разговор. Говорили предимно за Елена.

А тя, въпреки горчивината, която усещаше всеки път, когато се сещаше за майка си, откри, че вече не изпитва острата болка, която винаги бе придружавала спомените й.

Моник се обаждаше всеки ден по телефона от Ню Йорк. Елена много се радваше да я чуе. Разказа й за парфюмериста със странното екзотично име Иля, с когото работела в последно време. Той я канил да излязат няколко пъти. Елена не знаеше дали Моник се интересува от него, но едно бе сигурно: любовта носи радост. Болката и отчаянието са друго нещо.

В един момент става необходимо да се освободиш от това, което ти трови душата. Това е въпрос на оцеляване.

Надяваше се, че един ден Моник ще успее да забрави Жак Монтие и ще погледне напред към хоризонта, облян от слънцето, което изгрява всеки ден, давайки надежда и живот.

Епилог

Инулин. Изискан аромат, позлатен като цветята, които посрещат слънцето. Подкрепя вътрешното израстване; успокоява, помага да се изразят сърдечните чувства. Прогонва всички видове страх.

Решиха, че апартаментът на Кайл е по-подходящ за тях. Пригодиха една от стаите за малката Беатриче. Кайл я боядиса в тюркоазено и жълто, а на стените залепи десетки звезди, които светеха на тъмно. Люлката беше в средата. Около нея имаше само бели мебели; всичко трябваше да е светло и приветливо.

Кайл също смени леглото си със спалня. Тя вече беше там, когато Елена се върна от болницата. Готова да я приеме. В началото просто заспиваха заедно, като се търсеха през нощта и се прегръщаха. Но скоро стана ясно, че тази нужда вече се е превърнала в страст. Вече нямаше причини, които да ги спират. Докосваха се плътно, дишането им се смесваше… Притежанието и удоволствието бяха неща, които те си мислеха, че познават, но ги откриха отново заедно, докато изграждаха все по-стабилно собствения си свят и се губеха един в друг.

Елена обичаше изключително много тази спалня. Особено когато стояха до късно, прегърнати, като наваксваха загубеното време, или нощите, които прекарваха будни, за да бдят над Беа.

Щастието полека-лека се промъкна в живота им и ги обзе. Така всичко се промени. Лошите неща изглеждаха като стари спомени, които дори парфюмът не можеше да предизвика. Беше странно явление, водещо до ситуации, които преди време биха били немислими.

Тази сутрин Елена се събуди рано. Отвори очи и видя как зората осветява спалнята. Кайл беше до нея. Усещаше топлината и аромата му, чуваше разговора, който водеше шепнешком с дъщеричката си, седнала на гърдите му.

— Добро утро, любима — каза той, като разбра, че се е събудила.

Тя го целуна, после игриво захапа крачето на Беа и детето изкрещя щастливо. Елена стана и попита Кайл:

— Искаш ли чай?

— Да, благодаря ти — отвърна той.

Елена отиде в кухнята, отвори прозорците и пусна газта под чайника, за да направи чай за него и кафе за себе си.

Париж бе напълно буден. Отвън се чуваха ежедневните шумове. Тази сутрин имаше няколко важни срещи за парфюми по поръчка, а след това трябваше да се срещне с представител на един консорциум от малки бутикови парфюмерии, който щеше да предлага някои от нейните творения, съставени изцяло от природни есенции. Сега, когато Орор учеше в ISIPCA, във Версай, имаше по-малко свободно време. За щастие, Аделин й помагаше.

Кайл също й помагаше много. Тази сутрин щеше да остане с Беатриче и да я води в парка.

С внезапен порив вятърът вдигна завесата и навлезе в кухнята. Кафето избра този момент да кипне, разпространявайки своя аромат. Чаят бе вече налят в чашата на Кайл. Джон размаха опашка. Елена се усмихна и напълни купичката му. Той изчака тя да го погали, преди да се приближи. Все още й беше трудно да го докосне, но с малко повече упорство щеше да успее. Всъщност, благодарение на същото това упорство бе успяла да направи много, наистина много неща.

Наля кафе в чашата си, като внимаваше да не изцапа картичката, която бе забравила на масата предната вечер. Взе я и я сложи до другите. Жан-Батист беше на почивка с Бабет и от това, което бе написал, изглеждаше, че всичко минава по най-добрия начин. Спомни си как дойдоха да се сбогуват преди заминаването. Изглежда, бяха много развълнувани. Усмихна се и сложи мед и в двете чаши. Всичко беше готово.

Тъкмо се канеше да извика Кайл, когато погледът й се спря на една тюркоазена кутийка, сложена на бюфета. Това беше парфюмът, който Сузана бе направила за нея преди много години и който тя донесе със себе си от Флоренция. Беше го оставила на видно място. Някой ден щеше да го отвори.

Взе един поднос, на който сложи чашите и чинийка с няколко бисквити. Но погледът й се върна на кутийката и съдържанието й. Втренчи се в нея за няколко минути, после реши да я вземе. Отвори я внимателно и извади флакончето. Изобщо не тежеше, помисли си тя.

За миг се изкуши да я върне обратно, да отложи отварянето й. Сега животът й бе хубав — какво я интересуваше този парфюм?

Тя се втренчи в него, после затвори очи. Бавно развинти капачката и приближи флакончето до носа си.

При първото въздействие на аромата му дъхът й секна. Беше силен и остър. Да не би да се е развалил? Не, не беше възможно. Кутийката беше запечатана и прибрана на сигурно място. Отдалечи парфюма от носа си и си сложи няколко капки на китката. После зачака.

Една след друга връхните нотки се усетиха, разбудени от топлината на кожата. Ароматът наистина бе силен и остър. Като самата нея, като конфликтните отношения, които имаха с майка й. Но почти веднага дойде цветната експлозия и лекият дъх на ванилия. Сърцето на парфюма.

Топлината на една прегръдка, приспивна песен, скрита в дълбините на паметта й… Как беше припевът? Спи кокошката със своето пиленце, спи майката със своето детенце…

И тогава стана по-стабилен, омайващ и топъл. Като прегръдка. Беше прекрасно. Това беше един от най-хубавите аромати, които някога бе усещала.

Накрая го позна. Тя се намръщи и леко потрепери. Гърлото й изведнъж пресъхна. Отново се вгледа в него и си помисли, че е сгрешила. Но не беше така. Не беше възможно да е грешка, и тя го знаеше.

Това беше парфюмът, който тя бе направила за майка си, когато беше още дете. Само че имаше нещо ново, различно. И тогава разбра. Сузана беше запазила парфюма и го бе довършила.

И сега той беше идеален. Ето го нейния Идеален аромат.

Тя го подуши отново и розата изпъкна над нотките. След това бе впечатлена от ванилията — и в тези разцъфнали сърцевинни нотки Елена откри смисъла на това послание.

Това бе отговорът на майка й, прегръдката й, любовта й към нея. Лек, но и силен; остър, но и малко сладък аромат. Топъл, обгръщащ. Това беше ароматът на живота, ароматът на щастието.

Стоеше неподвижно, вдишвайки бавно, със затворени очи, потънала в магията му. После ги отвори. Моментът беше дошъл.

Докато Кайл продължаваше да говори с Беатриче, а детето му отговаряше по свой начин, тя извади телефона от чантата си и набра един номер. Изчака търпеливо. Сърцето й биеше силно, а ударите му отброяваха позвъняванията.

— Ало?

— Здравей, мамо. Аз съм, Елена.

Речник на парфюмите

Парфюми с цветя

Ангелика: опознай себе си. Ангелска трева, която разкрива скритата същност на всяко нещо. Лек за всяка болка, с много хубав аромат — сладък като мед и обгръщащ. Подпомага себепознанието.

Бял равнец: вътрешен баланс. Това е ароматът на небето и на земята заедно. Ароматен, смолист. Насърчава хармонията там, където царят различия; води до по-голяма яснота, насърчава духа.

Вербена: Бъди в добро настроение. Топъл и обгръщащ аромат, който успокоява и развеселява. Насърчава общуването.

Еликризия: Разбирам те. Сладка като мед и горчива, като зора. Ароматът й е наситен и могъщ като самата доброта. Трябва да се използва пестеливо, като се смеси с деликатни ухания като тези на розата, за да могат да поемат чувството. Обединява сърцето и главата, страстта и разума, предизвиква състрадание.

Жасмин: чувственост. Цвете на нощта; излъчва аромата си само по изгрев и по залез-слънце. Опияняващ, топъл, напомня за магическия свят. Изтънява границите и дарява добър и щастлив живот. Чувствен, лесно приспособим. Удоволствието се крие в малките снежни венчелистчета. Да го откъснеш — това е само началото.

Жълтуга: Смелост. Наситен, цветен, опияняващ аромат; свеж, с вълнуваща флорална нотка. Предвестник на пролетта, на прехода от старото към новото. Помага да не губим присъствие на духа.

Здравец: Конкретен, енергичен; напомня аромата на розата, без да притежава нейната изисканост. Най-женското цвете — цветето на цветята, символът на красотата, на уравновесеността и смирението.

Иланг-иланг: освобождава скритите чувства. Топъл и женствен; дава възможност да се преодолеят разочарованието и обидата. Помага да се изрази поезията, която живее в душата.

Инулин: Не бъди срамежлив. Изискан аромат, позлатен като цветята, които посрещат слънцето. Подкрепя вътрешното израстване; успокоява, помага да се изразят сърдечните чувства. Прогонва всички видове страх.

Ирис: Довери ми се. Ценен и незаменим като водата, въздуха, земята и огъня. Ароматът му е интензивен и светъл. Прогонва напрежението и обновява вярата на душата.

Каменна роза: Усмихни се. Прилича на деликатна и красива малка роза с проникновен аромат, силен, с дъх на подправки, който придава топлина, разтопявайки мраза на душата; предизвиква способността да се усмихваш и да обичаш.

Лавандула: Против стрес. Нейният сложен аромат съблазнява и омагьосва. Освежава и пречиства духа, прогонва умората, страха и тревогата.

Лайка: спокойствие. Това е ароматът на спокойствието. Интензивно цветен и топъл. Подпомага изясняването на мисълта. Успокоява възбудата на духа.

Магнолия: Истина. Един поглед не е достатъчен; очите рядко възприемат това, което се крие под външния вид. Силен, блестящ аромат; просветлява ума, насърчава вътрешното съзнание, освобождава необходимата енергия за справяне с тайни, лъжи, с привидното, което всъщност не е така.

Мимоза: Бъди щастлив. Интензивно флорален, ароматът на цветето мимоза дава радост и жизненост. Успокоява тъгата, води до диалог.

Нарцис: Желание. Интензивно чувствен и опияняващ; това е ароматът на удоволствието и еротиката.

Невен: Не се страхувай. Слънчево цвете, което успокоява и освежава с нежността на своя аромат. Освобождава от лоши мисли.

Нероли: Омъжи се за мен. Извлича се от портокаловия цвят. Това е небесната есенция от венчелистчета на цветето, благоуханието на мира. Предизвиква добри чувства. Отваря пътя към любовта.

Роза: Любов. Трудна за извличане есенция. Сладка, нежна, символ на емоциите. Подпомага личната инициатива и изкуството.

Теменужка: елегантност и дискретност. Това е ароматът на женствеността, сладък и деликатен. Успокоява и тонизира.

Тубероза: Не се страхувай да се промениш. Бял, интензивен, сладък и съблазнителен аромат. Това е уханието на дързостта и осъзнаването. Стимулира творчеството, вдъхва сила за промяна.

Франджипани: несравним чар. Извлечен от цветето плумерия; решителен, чувствен, интензивно флорален аромат. Това е същността на женствеността, която цъфти и се отваря към живота.

Парфюми от плодове и ароматни билки

Бергамот: надежда. Лек, искрящ; дава енергия, когато всички очаквания вехнат под тежестта на монотонността. Осветява пътя и помага да видим алтернативите.

Бобова тонка: щедрост. Весел като слънчев лъч, сладък и топъл аромат. Отпуска и най-неспокойния ум, насърчава мекотата и споделянето.

Босилек: Бъди щастлив. Царски парфюм; дълбоко ароматен, свеж и пикантен. Стимулира ума и повдига духа, освобождава сърцето от меланхолия.

Ванилия: Защитавам те. Ароматът на детството, сладък и топъл. Предлага утеха, добро настроение. Помага за справяне с трудностите, облекчава напрежението. Съчетава се хармонично с кожата. Няколко капки са достатъчни, за да регулират ритъма на сърцето.

Индийско орехче: решителност. Аромат на подправки, дълбок и пикантен. Укрепва решителността, стимулира смелостта, предизвиква действие.

Исоп: чистота. Сладък и свеж аромат, като току-що изгряла зора. С лекотата и безгрижието на утринта. Стимулира концентрацията, избистря идеите. Като всички ритуални билки, насърчава медитацията.

Канела: Съблазнявам те. Чувствен, наситен, изключително женствен аромат. Екзотичен и пикантен. Страстен и топъл като слънцето на далечните места, където е роден.

Карамфилови пъпки: сладост. Интензивно пикантен и сладък аромат; уханието на нежността, което помага да се понася чакането и насърчава прехода.

Кардамон: привличане. Омайващ, сладък и леко пикантен, това е ароматът на Ерос. Той стимулира духа и предизвиква споделяне.

Кимион: страст. Мистериозен, дълбок, деликатен, но същевременно топъл и омайващ. Води до отваряне, укрепва еротиката.

Лимон: рационалност. Това е ароматът на разума — интензивен, свеж, омайващ. Прогонва излишното, насърчава размислите. Уравновесява нестабилността. Отхвърля тъмното тегло на душата.

Мандарина: безгрижие. Деликатен, игрив и свеж аромат. Връща наивността от детството. Развеселява и придава лекота.

Маточина: утеха. Успокоява и разсейва опасенията. Помага да се преодолее скръбта, предизвиква осъзнаване на собственото аз.

Мащерка: дава енергия, възвръща силите. Премахва объркването, предразполага към логика, прогонва неяснотата на мечтите. Възстановява умствената стабилност.

Мента: творчество. Свеж и ободряващ аромат. Създава идеи и ги прояснява, стимулира въображението, тушира арогантността и подпомага вземането на решения.

Портокал: радост. Златната ябълка в градината на Хесперидите процъфтява на слънцето и поддържа светлина и топлина. Скъпоценното масло се концентрира в кората. Преборва тъгата.

Резене: прогонва негативните мисли. Приятен аромат, който преодолява страха и съмнението, помага за справяне с трудни ситуации.

Риган: срещу болка. Успокояващ аромат. Прогонва страха от самотата, укрепва духа, намалява страданието от загубата.

Розмарин: Ще се погрижа за теб. Защитава и окуражава, стимулира смелостта, предизвиква силата на душата. Води до прозрение и яснота.

Салвия: мъдрост. Свеж и сладък аромат, който прогонва съмненията. Стимулира здравия разум, остротата на сетивата и паметта.

Сено: спокойствие. Древен, атавистичен аромат, брат на огъня, морето и земята. Дълбоко заложен в древната душа, която всеки притежава.

Хвойна: пречиства духа. Интензивен балсамов аромат. Неутрализира негативността, успокоява, отдалечава трудностите и страховете. Пречиства околната среда и душата.

Цитронела: ентусиазъм. Стимулира, придава енергия. Лимонов аромат, плътен и интензивен.

Черен пипер: постоянство. Възбужда сетивата, обединява вътрешните сили. Учи, че когато пътят изглежда напълно изчезнал, често е просто изгубен.

Дървесни аромати, смоли

Бензоин: Преборва тревожността. Голямото дърво, от което се извлича тъмна смола, носи успокоение, а гъстата, силна балсамова есенция прогонва безпокойството. Чрез нея духовната енергия черпи сили и подготвя за медитация.

Бетула: благополучие. Интензивен и дъхав аромат, обгръщащ и терапевтичен. Освобождава ума от бремето на болката, отпуска духа, насърчава физическото и интелектуалното възстановяване.

Бор: твърдост. Здрав и упорит; той е дървото на духовната сила. Не се огъва и не се пречупва. Ароматът му е балсамов, приятен; поощрява смелостта, стимулира вярата в себе си.

Ветивер: упоритост. Настойчив и непобедим; това е тежкият аромат на земята. Свеж, влажен, растителен. Придава сила, предизвиква откритост към околните, предразполага ни да простим на самите себе си.

Галбан: хармония. Интензивно растително ухание; ароматът на природата и на гората. Смекчава яростта.

Дъбов мъх: Не съжалявай. Наситен, всепроникващ, атавистичен. Това е ароматът на постоянството и силата. Прогонва разочарованието, което тежи на душата, когато осъзнаването на грешката се просмуква в илюзорната сигурност. Смекчава носталгията по онова, което е могло да стане, а не е станало.

Евкалипт: позитивност. Остър, пречистващ аромат. Прогонва негативизма, прави дишането по-дълбоко, възстановява разума.

Елеми: осъзнаване. Приятен и пикантен аромат. Уравновесява, възцарява мир. Събира най-скритите страхове и ги облива в светлина. Прогонва илюзиите и ги връща към реалността.

Камфор: Бъди решителен. Силен и дълбоко балсамов; ароматът на смелостта и увереността. Укрепва волята.

Кедър: размисъл. Неговата есенция, екстракт от дървото, е една от най-древните. Укрепва духа и го съхранява. Помага за поддържане на ясна мисъл, равновесие и чувство за мярка. Води към най-дълбоко наблюдение.

Кипарис: Подкрепям те. Приятен, деликатен, дъхав аромат. Освежава, успокоява и прогонва главоболията. Способства за всяка промяна, укрепва душата и подпомага при изправяне пред най-трудни изпитания.

Миро: сигурност. Аромат, по-земен и конкретен от тамяна; представлява връзката между духа и реалността. Силен, здрав, без несигурност. Това е ароматът на постоянството и прозрачността на чувствата.

Мирта: Прости ми. Вечнозелена, магична, прекрасна. С наситено и силно ухание. Придава увереност на духа, прогонва гнева и омразата. Това е ароматът на спокойствието, самата есенция на душата.

Опопонакс, или сладка смирна: оптимизъм. Деликатен, балсамов, интензивно флорален. Това е ароматът на спокойствието.

Пачули: Бъди загадъчен. Чувствен и екзотичен, това е опияняващият аромат на живот. Подпомага вземането на решения.

Розово дърво: Не чакай. Сладко, със слаб дъх на плодове и подправки. Това е ароматът на доверието, на спокойствието. Напомня за леката болка от очакването и надеждата.

Сандалово дърво: изкушение. Мощен, загадъчен и завладяващ аромат, който излъчва еротика. Изключително сложен; изостря сетивата, отваря сърцето и обновява чувствата.

Тамян: Медитация. Неговият аромат е уникален, свеж и леко камфоров. Забавя дишането, подтиква към спокойствие и умереност, насърчава дълбоката духовност. Предразполага към медитация и молитва.

Цитрус аурантиум: концентрация. Екстракт от скъпоценните листа на портокала. Този аромат събужда духа, прояснява разума, помага да се вземат важни решения.

Парфюми от животински произход

Кожа: Бъди силен. Животински, интензивен, завладяващ. Това е ароматът на първичната енергия и на мъжката сила.

Пчелен восък: нежност. Топъл и мек аромат, който таи в себе си силата на природата, на цветята и на цветния прашец.

Сива амбра: красота. Сладка и съблазнителна. Най-древният парфюм, любимият на жените. Носена от морето, отлагала се върху плажовете като ценен дар, но запазила загадъчното си и дълбоко очарование. Предизвиква пробуждането на женствеността и елегантността, напомня за топлината на лятна нощ.

Послеслов от авторката

Винаги съм обичала парфюмите, но в един момент те навлязоха мощно в живота ми. Когато твоето благосъстояние зависи от цъфтенето на цветята и от нектара, който са събрали пчелите, начинът, по който възприемаш природата, се променя. Цъфтежите и ароматът им определят дните и месеците, според събирането на реколтата от различните култури. Тогава започнах да душа света наоколо и идеята за романа дойде на бял свят.

Да говорим за парфюми не е лесно. Обонятелните понятия са много трудни за представяне. И все пак е възможно. Направили са го две прекрасни млади италиански парфюмеристки: Марика Векиатини и Катерина Ронкати, дизайнери на есенции от аптеката „Кастело ди Дженова“. И двете създават парфюми по поръчка, така наречените парфюми за душата. Един ден, след като говорих с тях за моята книга, получих три парфюма: на Беатриче, на Орор и прекрасния парфюм на Елена. Изненадата ми беше огромна. Те не само отговориха на въпросите ми с търпение и любезност, но и ми отвориха вратите към един нов свят, за чието съществуване дори не предполагах. По моите описания те създадоха парфюмите на моите главни героини. Онези, които искат да усетят трите парфюма, могат да го направят в парфюмерията „Дел Кастело“.

Освен това Марика написа есе — „Тайният език на парфюма“, което бе много ценно за мен, докато пишех романа, както и блогът й „Бергамот и бензоин“. Едно продължително обонятелно пътуване, изпълнено с чар, професионализъм и магия. Така открих бутиковата парфюмерия, различна от известните масови парфюмерии. Марика и Катерина, благодаря ви за всичко това.

Искам да поясня, че независимо от споменатите реални места, „Пътят на парфюма“ е художествена измислица, която използва всички възможности на повествованието. Грамовете отдавна са заменили капките, използвани тук като мерна единица. Беатриче Росини и нейните наследници, Кайл Мак Лиън и неговите прекрасни рози, „Абсолют“, „Нарцисус“ и „Фужери“ са плод на въображението ми, както и най-известното творение на Джулия Росини. Ако решите да потърсите „Вълшебната градина“ в осмотеката в Париж, няма да я намерите, защото този парфюм съществува само в романа.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.